Справа № 148/2026/20
Провадження № 22-ц/801/1359/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 року	Справа № 148/2026/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О.С. (суддя - доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дочку, що продовжує навчання, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 14 квітня 2021 року, -

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти на її утримання (аліменти), як повнолітньої дочки, що продовжує навчання, в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн 00 к. щомісячно, що підлягає індексації, з дати подання позовної заяви до суду і до закінчення нею навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку.
На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_2  є її батьком. Вона не працює, навчається на І курсі денного відділення дошкільної та початкової освіти у Вищому навчальному закладі «Вінницький державний педагогічний університет імені Михайла Коцюбинського» за спеціальністю «017 Фізична культура і спорт» на контрактній формі навчання, стипендії не отримує, загальний строк навчання до 01 вересня 2024 року. Вартість освітньої послуги за рік становить 18000 грн 00 к. Вказує, що проживає в гуртожитку, за який необхідно щомісячно платити 550 грн 00 к. Матеріально її підтримує лише мати, однак цього недостатньо. Її батько має можливість надавати їй матеріальну допомогу, інших аліментних зобов`язань він немає.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неї в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн 00 к. щомісячно, починаючи з 26 листопада 2020 року і до закінчення навчання - 30 червня 2024 року. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 є повнолітньою дочкою ОСОБА_2 , яка продовжує навчання, не має доходів, потребує матеріальної допомоги від свого батька на час навчання. Відповідач визнав позовні вимоги частково, погодився сплачувати по 500 грн 00 к. щомісячно, але він не працює, доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 може надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці у більшому розмірі, позивачка не надала.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на ті ж обставини, що у позовній заяві. Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що обов`язок утримувати повнолітню дочку, яка продовжує навчання, незалежно від форми навчання, покладається на обох батьків, не врахував можливість відповідача надавати матеріальну допомогу та фактично переклав обов`язок піклуватися та матеріально забезпечувати її в період навчання винятково на її матір, що є порушенням норм закону.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з довідкою Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського від 01 жовтня 2020 року № 14/0477 ОСОБА_1 навчається на першому курсі (строки навчання з 01 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року) денної форми навчання за ступенем вищої освіти бакалавр факультет фізичного виховання і спорту Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського ІІІ- ІV рівня акредитації.
Відповідно до довідки виконкому Тростянецької селищної ради Тростянецького району Вінницької області від 20 листопада 2020 року № 1308 ОСОБА_1 перебуває на утриманні матері ОСОБА_3 .
Між сторонами виникли правовідносини з приводу утримання повнолітньої дочки, що продовжує навчання.
Указані правовідносини регулюються главою 16 Сімейного кодексу України (далі - СК України), яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжуються навчання і у зв`язку з чим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).
Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що: «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».
Аналогічний висновок міститься у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189 - 192, 194 - 197 цього Кодексу.
Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, за змістом цих норм процесуального права саме на позивача покладається обов`язок довести, що відповідач за своїм матеріальним станом та станом здоров`я взмозі сплачувати визначену позивачем суму аліментів.
Зокрема, він повинен подати докази про заробіток відповідача, наявність у нього нерухомого та цінного рухомого майна, особливо того, яке придбано незадовго до звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів, інші дані, які б прямо або опосередковано вказували на рівень матеріального забезпечення відповідача (про його відпочинок на курортах чи розважальних закладах, дороговартісні захоплення тощо).
Відповідач, в свою чергу, може заперечувати таку спроможність і зобов`язаний надати докази, які її спростовують.
Проте, жодних доказів, які б вказували на матеріальне становище відповідача, позивачка не надала, натомість ОСОБА_2 подав копію своєї трудової книжки, розпорядження Тульчинського міського голови Тульчинського району Вінницької області та довідку Тульчинської міської ради Вінницької області, з яких видно, що він з 18 лютого 2021 року звільнений з посади водія Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, а з 02 квітня 2021 року йому припинено виплату допомоги по безробіттю. Його дружина ОСОБА_4 також не працює.
За таких обставин суд першої інстанції не мав підстав для висновку, що відповідач може сплачувати аліменти на повнолітню дочку, яка продовжує навчатись, у більшому ніж він визнав і погодився сплачувати розмірі.
За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги не є істотними, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 квітня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                 О. С. Панасюк

Судді:                                                         О. Ю. Береговий

                                                                       О. В. Ковальчук