ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року	Львів	Справа № 500/1939/21 пров. № А/857/13543/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Судової-Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання                    Гром І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Кременецького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно -Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 500/1939/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кременецького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно -Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування рішень,-
суддя в 1-й інстанції –Мандзій О.П.,
час ухвалення рішення – 23.06.2020 року,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 23.06.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Кременецького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (далі – відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати:
-постанову заступника начальника Кременецького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Ячменьова С.М. про відкриття виконавчого провадження №62731085 від 05.08.2020 року щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору згідно постанови про стягнення виконавчою збору №35306981 від 15.09.2015 року, виданої державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кременецького районного управління юстиції щодо стягнення боргу в розмірі 1924 доларів США 99 цента та 153,85 грн.;
-постанову заступника начальника Кременецького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Ячменьова С.М. про відкриття виконавчого провадження №62730932 від 05.08.2020 року щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору згідно постанови про стягнення виконавчою збору №39724191 від 15.09.2015 року, виданої державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кременецького районного управління юстиції щодо стягнення боргу в розмірі 465 доларів США 60 цента та 1047,22 грн.;
-постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кременецького районного управління юстиції Василенко Г.О від 15.09.2015 року у виконавчому провадженні №39724191 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 4769,14 грн.;
-постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кременецького районного управління юстиції Василенко Г.О від 15.09.2015 року у виконавчому провадженні №35306981 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 15538,66 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконанні у Кременецького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) перебували виконавчі провадження №39724191 з примусового виконання виконавчих листа №202/25556/13-ц, виданого 26.07.2013 року Кременецьким районним судом Тернопільської області, та №35306981 з примусового виконання виконавчих листа №1909/1533/2012, виданого 25.09.2012 року Кременецьким районним судом Тернопільської області,  про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а також судового збору. 
Закінчення 31.07.2020 року виконавчих проваджень №39724191 та №35306981 з підстав передбачених п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ), мало місце за повідомленням стягувана про погашення заборгованості в повному обсязі, без фактичного проведення стягнення та вчинення держаним виконавцем дії, спрямованих на примусове виконання. Оскільки кредитні зобов`язання були виконані позивачем повністю та в добровільному порядку ще в 2016 та 2017 роках відповідно до додаткових угод про реконструктуризацію боргів, підстав для винесення 15.09.2015 року в межах виконавчих проваджень №39724191 та №35306981, відкритих 12.09.2013 року та 22.11.2012 року, постанов про стягнення виконавчого збору без вчинення заходів примусового виконання рішення суду, немає.
За таких підстав, вважає оскаржувані постанови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що, власне, і зумовило звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 500/1939/21 позовні вимоги задоволено повністю. Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання. Крім того, апелянт вважає, що саме через рішення судів про стягнення боргу в кінцевому випадку рішення боржником виконано добровільно шляхом проплати боргу напряму стягувачу. Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 500/1939/21 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься після спливу встановленого державним виконавцем строку на добровільне виконання виконавчого листа (через сім днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження). 
З матеріалів справи слідує, що виконавчі провадження №39724191 та №35306981 відкрито постановами від 12.09.2013 року та від 22.11.2012 року, які закінчено, керуючись вимогами п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VІІІ, відповідно до постанов від 31.07.2020 року. 
Однак, оскаржувані в даній справі постанови про стягнення  виконавчого збору в межах виконавчих проваджень №39724191 та №35306981 винесені 15.09.2015 року, тобто з порушенням встановлених чинним на той час законодавством строків, більш ніж на 2 роки.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кременецького районного управління юстиції винесено:
постанову про відкриття виконавчого провадження №39724191 від 12.09.2013 року з примусового виконання виконавчих листа №202/25556/13-ц, виданого 26.07.2013 року Кременецьким районним судом Тернопільської області, про  стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №04/07/3 12 МК від 26.04.2007 року у розмірі 4656,01 доларів США, що відповідно до повідомлення НБУ складає 37219,21 грн.; стягнення з ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 10000,00 грн.; стягнення у рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 472,19 грн. судовий збір, 
постанову про відкриття виконавчого провадження №35306981 від 22.11.2012 року з примусового виконання виконавчих листа №1909/1533/2012, виданого 25.09.2012 року Кременецьким районним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 19255,09 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.03.2012 року складає 153848,15 грн. за кредитним договором №11/07/514 МК від 28.11.2007 року; стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ "Приватбанк" витрати у справі - судовий збір 1538,48 грн.
В межах виконавчих проваджень 15.09.2015 року винесено постанову про стягнення  виконавчого збору №39724191 в розмірі 4769,14 грн. та постанову про стягнення виконавчого збору №35306981 в розмірі 15538,66 грн.
Постановою про виправлення помилки у процесуальному документі від 31.07.2020 року внесено виправлення до документу "Постанова про стягнення виконавчого збору" від 15.09.2015 року: Реєстраційний номер виконавчого провадження: 39724191, вказавши в резолютивній частині суму стягнення виконавчого збору "465 доларів США 60 центів та 1047,22 грн." замість невірної "4769,14 грн.".
Постановою про виправлення помилки у процесуальному документі від 31.07.2020 року внесено виправлення до документу "Постанова про стягнення виконавчого збору" від 15.09.2015 року: Реєстраційний номер виконавчого провадження: 35306981, вказавши в резолютивній частині суму стягнення виконавчого збору "1925 доларів США 51 центів та 153,85 грн." замість невірної "15538,66 грн.".
Відповідно до довідки АТ КБ "Приватбанк" від 05.03.2020 року №GKLIM 13GAIHTSCEI ОСОБА_1 станом на 05.03.2020 року не має заборгованості перед АТ КБ "Приватбанк".
На підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VІІІ, постановами від 31.07.2020 року закінчено виконавчі провадження №39724191 та №35306981.
Надалі, 05.08.2020 року винесено:
постанову про відкриття виконавчого провадження №62731085 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору згідно постанови про стягнення виконавчою збору №35306981 від 15.09.2015 року,
постанову про відкриття виконавчого провадження №62730932 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору згідно постанови про стягнення виконавчою збору №39724191 від 15.09.2015 року.  
Не погоджуючись з такими рішеннями суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон №1404-VІІІ.
У відповідності до ст.1 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст.5 Закону №1404-VІІІ).
У ч.1 ст.10 Закону №1404-VІІІ зазначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно з ч.1 ст.18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За приписами ч.2    ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV (далі – Закон №606-XIV), в редакції чинній на час винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень №39724191 від 12.09.2013 року та №35306981 від 22.11.2012 року, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Відповідно ч.1 ст.28 Закону №606-XIV, в редакцій чинній на час винесення постанов про стягнення  виконавчого збору №39724191 від  15.09.2015 року та №35306981 від  15.09.2015 року, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Водночас п.7    Прикінцевих та перехідних положень Закону №1404-VIII    визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього    Закону.
Із наведених законодавчих норм слідує, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься після спливу встановленого державним виконавцем строку на добровільне виконання виконавчого листа (через сім днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження).
Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, виконавчі провадження №39724191 та №35306981 відкрито постановами від 12.09.2013 року та від 22.11.2012 року, які закінчено, керуючись вимогами п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VІІІ, відповідно до постанов від 31.07.2020 року. 
Однак, оскаржувані в даній справі постанови про стягнення  виконавчого збору в межах виконавчих проваджень №39724191 та №35306981 винесені 15.09.2015 року, тобто з порушенням встановлених чинним на той час законодавством строків, більш ніж на 2 роки.
В свою чергу, апеляційний суд враховує, що рішення суду по примусовому виконанні яких виносилися постанови про стягнення з боржника виконавчого збору фактично виконані позивачем в добровільному порядку , що не заперечується апелянтом, на підставі додаткових угод, укладених з боржником про реконструктуризацію боргів.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Кременецького міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно -Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 500/1939/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 04.08.2021 року