КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
 
07 липня 2021 року                                                                        м. Київ
 
Унікальний номер справи № 379/1361/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8349/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.
     суддів - Ратнікової В.М., Верланова С.М.
     за участю секретаря судового засідання - Осінчук Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Музиченко О.О., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 28 липня 2020 року між ним та відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження укладання договору позики відповідачем ОСОБА_1 було власноручно написано розписку, в якій встановлювався розмір позики - 4 000 (чотири тисячі) доларів США та пеня у розмірі 5% в разі прострочення повернення суми боргу. Розписка була написана в присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , якою засвідчувався факт передання позивачем і отримання відповідачем вказаної грошової суми та зобов`язання відповідача повернути борг в строк до 01 вересня 2020 року. 
Враховуючи те, що відповідач борг не повернув, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в гривневому еквіваленті, яка станом на 30 листопада 2020 року становить 113 872,40 грн.; на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми за договором за період з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 849,38 грн. та суму інфляційних витрат за цей же період в розмірі 1 713,78 грн.; пеню 5 % в місяць за кожен день прострочення за вказаний період в розмірі 17 080,86 грн., а також витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 4 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 335,17 грн. (а.с. 2-7).
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Локтіонов Е.В. просив відмовити позивачу у задоволенні позову та зазначав, що передача коштів після написання розписки не відбулася, що може бути підтверджено свідками. Вказував, що у задоволенні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат слід відмовити, оскільки розписку було укладено у доларах США. Стягнення 3 % річних та пені є неможливим, оскільки ст. 61 Конституції України забороняє подвійну відповідальність за одне і те саме порушення. Також зазначав, що витрати на правову допомогу позивачу не деталізовані, акт прийому передачі надання послуг не містить кількість годин, ставку погодинної оплати, а вартість послуг не обґрунтована (а.с. 72-74).
Представник позивача - адвокат Рябко С.О. подав відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми; відповідно до розписки сторони домовились, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальник має сплатити позикодавцеві суму боргу з урахуванням пені 5 % в місяць із розрахунку за кожен день прострочення; чинне законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника як пені згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України, так і індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України (а.с. 91-93).
Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 28 липня 2020 року у розмірі 113872 (сто тринадцять тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні 40 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних від простроченої суми за договором позики у розмірі 849 (вісімсот сорок дев`ять) гривень 38 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 індекс інфляції у розмірі 1713 (одна тисяча сімсот тринадцять) гривень 78 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню 5 % в місяць із розрахунку на кожен день прострочення в сумі 17 080 (сімнадцять тисяч вісімдесят) гривень 86 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1335 (одна тисяча триста тридцять п`ять) гривень 17 копійок (а.с. 114-115, 118-125).
Не погодившись з рішенням районного суду, 15 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Локтіонов Е.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 135-145).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки суд позбавив відповідача права брати участь у судовому засіданні, надавати пояснення, незаконно відмовив представнику у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання та розглянув справу у відсутності відповідача. Посилався на те, що відповідач не отримував кошти від позивача, а дописи свідків у розписці невідомо коли були здійснені цими особами. Зазначав, що при розрахунку 3 % річних має застосовуватися прострочена сума, визначена в договорі, а не її еквівалент у національній валюті. Також вказував, що сума витрат на правову допомогу є необґрунтованою.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
 
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Рябко С.О. заперечував проти скарги і просив її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі, досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Відповідач ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення особисто, телефонограмою та на зазначену представником адресу електронної пошти (А.С. 162-166,175-177, 186-188).
09 червня 2021 року і 01 липня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Локтіонов Е.В. подавав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість в інших справах і розгляд справи апеляційним судом був відкладений (а.с. 166-173, 179-183).
07 липня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Локтіонов Е.В. втретє подав клопотання про відкладення розгляду справи, проте доказів поважності причин неявки до суду не надав (а.с. 189-191).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконав, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми боргу з урахуванням інфляційних втрат, 3 % річних та пені.
Колегія суддів не в повній мірі погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 липня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики на суму 4000 (чотири тисячі) доларів США, що на день складання розписки за офіційним курсом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» складала 111 200 (сто одинадцять тисяч двісті) грн., за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язувався повернути ОСОБА_2 вказану суму боргу до 01 вересня 2020 року. У разі порушення строків повернення суми позики та/або її частини відповідач зобов`язувався сплатити позивачу пеню у розмірі 5 % в місяць із розрахунку на кожен день прострочення та належного до сплати суми боргу, що стверджується власноручно складеною розпискою відповідача, копія якої приєднана до матеріалів справи (а.с. 12).
Позивач надав до суду розрахунок заборгованості, згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 становить 133 516,42 грн. та складається з наступного: основана сума боргу за договором позики в гривневому еквіваленті станом на 30 листопада 2020 року 113 872,40 грн.; 3 % річних від простроченої суми за договором за період з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 849,38 грн. та сума інфляційних втрат з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 1 713,78 грн.; пеня 5 % в місяць за кожен день прострочення з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 17 080,86 грн. (а.с. 8-9).
 
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.
Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).
Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми, яка не повернута позичальником.
Сторони ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляли клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.
Зважаючи на вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта про безгрошовість позики, оскільки ці доводи спростовуються змістом розписки, яка є підтвердженням факту отримання грошей.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.  
Посилання апелянта на те, що безгрошовість позики можуть підтвердити свідки, апеляційний суд не прийняв до уваги, оскільки вказані обставини не можуть підтверджуватись показами свідків.
Крім того, оригінал боргової розписки наявний у позивача та був представлений суду першої інстанції для огляду в судовому засіданні.
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).
Так, згідно умов договору позики ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 4 000 (чотири тисячі) доларів США, що на день складання розписки за офіційним курсом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» складала 111 200 (сто одинадцять тисяч двісті) грн., та зобов`язався повернути ОСОБА_2 вказану суму боргу до 01 вересня 2020 року. У разі порушення строків повернення суми позики та/або її частини відповідач зобов`язався сплатити позивачу пеню у розмірі 5 % в місяць із розрахунку на кожен день прострочення та належного до сплати суми боргу (а.с. 12).
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в гривневому еквіваленті, яка станом на 30 листопада 2020 року становила 113 872,40 грн.
Оскільки строк повернення позики за розпискою закінчився 01 вересня 2020 року, а відповідач ОСОБА_1 свого зобов`язання за договором позики не виконав і не повернув позивачу борг, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суми боргу за договором позики від 28 липня 2020 року у розмірі 113 872,40 грн., що еквівалентно 4 000,00 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на 30 листопада 2020 року.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 
Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.
У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
До позовної заяви ОСОБА_2 надав розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що 3 % річних було розраховано від простроченої суми за договором 113 872,40 грн. за період з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 849,38 грн. та суму інфляційних втрат з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 1 713,78 грн. (а.с. 8-9).
Колегія суддів перевірила наведений позивачем розрахунок 3 % річних та не погодилась з кількістю днів прострочення, зменшивши його на 1 день, а саме за період з 02 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року, що складає не 91 день, а 90 днів.
Так, за період з 02 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року(90 днів прострочення) з урахуванням простроченої суми у розмірі 4 000 доларів США підлягають стягненню з відповідача 3 % річних у розмірі 840,04 грн., тому рішення суду в цій частині слід змінити, зменшивши суму  3 % річних з 849,38 грн. до 840,04 грн.
Розрахунок 3 % річних здійснювався за формулою: 4 000 доларів США (сума боргу) ? 3 % ? 90 (кількість прострочених днів) / 366 х 28.4681 грн. курс долара США відносно гривні станом на 30 листопада 2020 року = 840,04 грн.
Оскільки позивач визначив у позові суму заборгованості за позикою станом на 30 листопада 2020 року, нарахування інфляційних втрат за період з 02 вересня по 30 листопада 2020 року не є обґрунтованим, тому, що при переведені суми заборгованості 4000 доларів США в гривні станом на 30 листопада 2020 року за офіційним курсом валют до гривні, вже були враховані інфляційні складові.
Також позивач просив стягнути з відповідача пеню 5 % в місяць за кожен день прострочення за період з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року в розмірі 17 080,86 грн.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Враховуючи, що за борговою розпискою дату повернення боргу було визначено 01 вересня 2020 року та встановлено пеню у разі порушення строку повернення боргу у розмірі 5 % в місяць із розрахунку на кожен день прострочення, тому з відповідача слід стягнути пеню за період з 02 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року (90 днів прострочення), зменшивши її з 17 080,86 грн. до 16 566,56 грн.
Розрахунок пені здійснювався за формулою: 4 000 доларів США (сума боргу) ? 0,1616483516 (розмір пені) ? 90 (кількість прострочених днів) / 100 х 28.4681 грн. курс долара США відносно гривні станом на 30 листопада 2020 року = 16 566,56 грн.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про стягнення з відповідача неповернутої суми боргу у розмірі 113 872,40 грн., однак дійшла висновку про скасування рішення в частині стягнення інфляційних втрат та зміну рішення в частині розміру стягнення 3 % річних та пені за період з 02 вересня по 30 листопада 2020 року, зменшивши загальну суму стягнення з 133 516,42 грн. до 131 279,00 грн. 
Враховуючи вказане, рішення слід змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору, зменшивши його розмір з 1 335,17 грн. до 1 312,79 грн. 
Посилання апелянта на те, що сума витрат на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн. є необґрунтованою колегія суддів відхилила з огляду на таке.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).
З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження витрат на правову допомогу надав до суду копії договору про надання правової допомоги № 24/11/20 від 24 листопада 2020 року, укладеного з адвокатом Рябко С.О., акта прийому-передачі наданих послуг № 1 від 30 листопада 2020 року з переліком послуг та їх вартістю, а також квитанції про оплату послуг адвоката на суму 4 000,00 грн. (а.с. 19-21).
Вищевказані витрати, пов`язані з розглядом справи, фактично понесені позивачем відповідно до укладеного договору, що підтверджується наданими до суду доказами, є спів мірними зі складністю справи, тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині чи зменшення витрат на професійну правничу допомогу.  
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляд справи у відсутності відповідача апеляційний суд визнав необґрунтованими та відхилив, оскільки в справі наявні докази належного сповіщення відповідача та його представника про розгляд справи районним судом. При цьому, районний суд задовольняв клопотання представника відповідача та тричі відкладав розгляд справи, забезпечивши право відповідача та його представника на участь в розгляді справи (а.с. 50, 61-64, 89, 96-97, 100, 103, 104). 
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, на підставі ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути 34,05 грн. судового збору, пропорційно до частини задоволених вимог (1,7 %), за розгляд справи судом апеляційної інстанції, сплата апелянтом якого підтверджується квитанцією (а.с. 155).
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Рішення Таращанського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 індексу інфляції у розмірі 1 713 грн. 78 коп. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
 Рішення Таращанського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року - змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних та пені, зменшивши розмір 3 % річних з 849 грн. 38 коп. до 840 грн. 04 коп., та зменшивши розмір пені з 17 080 грн. 86 коп. до 16 566 грн. 56 коп.
 Рішення Таращанського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року - змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору, зменшивши його розмір з 1 335 грн. 17 коп. до 1 312 грн. 79 коп.
В іншій частині рішення Таращанського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 34 грн. 05 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 07 липня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                          В.М. Ратнікова

С.М. Верланов