П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/11943/20	

Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 14 квітня 2021 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.

секретар судового засідання                              Недашковська Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 03 листопада 2020 року №3441/к про звільнення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції;поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції або посаді заступника начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 06 листопада 2020 року;стягнення з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2020 року по день ухвалення рішення суду.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний наказ відповідача, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби є протиправним, оскільки прийнятий за відсутності правових підстав для звільнення з займаної посади на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію", оскільки в даному випадку відсутні обставини скорочення штату, ліквідації чи реорганізації органу, в якому обіймав посаду. Зазначені дії Відповідача фактично були спрямовані на позбавлення займаної посади. Також, відповідачем при вирішенні питання щодо вивільнення ОСОБА_1 не було дотримано процедури та гарантії, передбачених діючим законодавством, зокрема на залишення ОСОБА_1 на роботі як працівника, який вже працював в міжрегіональному управлінні. Крім того, Міністерством юстиції України у попередженні про звільнення та в подальшому у пропозиціях не було запропоновано усі вакантні посади. Враховуючи незаконне звільнення з посади заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, позивач вважає наявними підстави для його поновлення на відповідній посаді з 06 листопада 2020 року та отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2020 року по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.04.2021р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції, пославшись в мотивувальній частині рішення на протокол службової наради Адміністрації ДКВС України від 12.02.2020р., яким визнано незадовільною роботу заступників начальників міжрегіональних управлінь не витребував цього документу у відповідача та не досліджував його змісту. Зазначена нарада стосувалась роботи із засудженими та за результатами аналізу діяльності саме заступників міжрегіональних управлінь з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту було визнано недоцільним збереження посади заступника начальника міжрегіонального управління за напрямом дотримання прав засуджених. Однак, посаду заступника начальника міжрегіонального управління з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту обіймала інша посадова особа, а не позивач. До того ж, апелянт звертає увагу на те, що фактично його було звільнено без наявності юридичного факту скорочення займаної ним посади, оскільки 23.07.2020р. наказом Міністерства юстиції України № 2336/к одночасно з виведенням посади заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, з граничним спеціальним званням «полковник внутрішньої служби», було введено посаду заступника начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, з граничним спеціальним званням «полковник внутрішньої служби». Наказом Міністерства юстиції України від 03.08.2020р. № 2401/к на введену посаду заступника начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції було призначено ОСОБА_2 . Натомість, попередження про вивільнення позивачу було вручено лише 04.09.2020р., тобто вже після процедури призначення іншої особи на новоутворену з 23.07.2020р. посаду. Вказаним попередженням Позивача повідомлено про наступне звільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням штатів відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» після спливу двох місяців з дати попередження. Апелянт також зауважує, що в Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції відсутні посадові інструкції як за посадою заступника начальника управління, так і за посадою заступника начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах. Трудова діяльність за вказаними посадами регулюється виключно Положенням про Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та наказами начальника міжрегіонального управління про розподіл обов`язків. Функції та завдання Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції визначені Положення з 01 квітня 2020 року по день звільнення не змінювались. А при співставленні наказів Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції «Про розподіл функціональних повноважень» від 25 червня 2020 року № 136/АГ та від 17 серпня 2020 року № 194/АГ вбачається, що частина обов`язків за його посадою була перерозподілена за посадою заступника начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах. Отже, у структурі та штаті Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції було виведено одну посаду та введено іншу посаду, але з однаковими граничними спеціальними званнями. Тобто кількість посад залишилась незмінною та фактично відбулося перейменування посад та перерозподіл обов`язків і завдань покладених на орган між працівниками (заступниками). Відповідачем взагалі не досліджувалось питання можливості виконання того кола обов`язків, які притаманні новоутвореній посаді заступника начальника міжрегіонального управління у взаємозв`язку із наявністю у Позивача більше 17 календарних років служби в органах ДКВС України. Однак, на вказані обставини суд першої інстанції не звернув належної уваги. Окрім того, під час звільнення позивача, на думку апелянта було грубо порушено норми КЗпП України, не запропоновано усі вакантні посади, звільнено позивача без наявності його згоди або заперечення на призначення на одну із запропонованих посад. Таким чином, апелянт вважає своє звільнення таким, що відбулось з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку із чим спірний наказ є неправомірним та підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлений на роботі з відшкодуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
07.06.2021р. (вхід. № 12313/21) від Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України  до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому вказано про необґрунтованість тверджень апелянта, мотивуючи тим, що позивача було звільнено з посади у зв`язку із скороченням посади, яку він займав з дотриманням вимог чинного законодавства, без порушень його прав на працю, тощо. Так, на виконання вимог чинного законодавства, позивача було попереджено про наступне вивільнення у строки, передбачені законом, при цьому, було запропоновано продовжити службу чи роботу на одній з вакантних посад. У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не подав жодного рапорту про призначення на вакантну посаду по закінченню двохмісячного строку з моменту попередження про наступне вивільнення, його було звільнено на підставі ч.5 ст. 23 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію». Посилання на те, що в порушення вимог чинного трудового законодавства ОСОБА_1 не було запропоновано усіх вакантних посад, зокрема нововведену з 23.07.2020р. посаду заступника начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах, є необґрунтованим, адже станом на час звільнення позивача ця посада вакантною не була. За вказаного, відповідач у справі вважає, що звільнення позивача відбулось з урахуванням та дотриманням норм чинного законодавства.
10.06.2021р. (вхід. № 12724/21) від Міністерства юстиції України до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому вказано про необґрунтованість тверджень апелянта, наголошуючи на правомірності звільнення позивача із займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію», оскільки посаду, яку займав позивач на момент звільнення було скорочено наказом Міністерства юстиції від 23.07.2020р. При цьому, позивачу було запропоновано продовжити службу чи роботу на одній із вакантних посад, перелік яких вказувався у попередженні про наступне вивільнення. Однак, ОСОБА_1 не було подано керівництву жодного рапорту із зазначенням посади, на якій він бажає продовжити службу чи роботу протягом 2 місяців після отримання попередження про наступне вивільнення, у зв`язку із чим його було звільнено зі служби. За вказаного, відсутні на думку відповідача підстави для скасування спірного наказу, поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку.
29.03.2021р. за вхід. № 13945/21 від позивача у справі до суду надійшла відповідь на відзиви відповідачів на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_1 наголошує на порушеннях відповідачами під час його звільнення норм чинного законодавства, в тому числі й трудового, що в свою чергу дає підстави для скасування спірного наказу, поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
09.07.2021р. (вхід. № 14836/21) від представника Міністерств юстиції України до суду надійшли додаткові письмові пояснення по справі, у яких наголошувалось на тому, що наказом Міністерства юстиції України від 23.07.2020р. № 2336/к «Про затвердження штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України» у структурі та штатному розписі вказаної установи скорочено посаду – заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань. На виконання вимог чинного законодавства, позивача 04.09.2020р. було попереджено про наступне звільнення, та було запропоновано продовжити службу чи роботу на одній з вакантних посад. Оскільки, позивачем не було подано жодного рапорту про призначення на вакантну посаду, його було звільнено. Як зауважує у додаткових поясненнях Міністерство юстиції України з приводу тверджень апелянта про не пропонування йому посади, яка була введена у штат Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України – заступник начальника з організації служби в слідчих ізоляторах, то така не є посадою, аналогічною тій, що займав позивач. Позивач займав посаду з більш ширшим колом повноважень, які охоплювали роботу не лише зі слідчими ізоляторами. 
19.07.2021р. (вхід.№13435/21) від представника ОСОБА_1 до суду надійшли додаткові письмові пояснення, у яких наголошується зокрема на тому, що наказом Міністерства юстиції України від 23.07.2020р. № 2336/к було затверджено штат Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань, до керівного складу якого увійшли: начальник, перший заступник, заступник з організації служби в слідчих ізоляторах, заступник з питань ре соціалізації і дотримання прав засуджених, заступник, заступник з питань стратегічного розвитку. Згідно вказаного наказу, у штаті вказаної установи було виведено одну посаду та введено іншу посаду з однаковими граничними спеціальними званнями. Тобто, кількість посад залишилась незмінною та фактично відбулось перейменування посад, а саме «заступник» перейменовано у «заступник начальника з організації служби в слідчих ізоляторах». Представник у своїх додаткових поясненнях звертає увагу суду на те, що в Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України відсутні посадові інструкції як за посадою «заступник начальника» так і за посадою «заступник начальника з організації служби в слідчих ізоляторах». Трудова діяльність за вказаними посадами регулюється виключно Положенням про Південне МУ з питань виконання кримінальних покарань МЮУ. Однак, функції та завдання Південного МУ з питань виконання кримінальних покарань МЮУ визначені Положенням від 01.04.2020р. по день звільнення ОСОБА_1 не змінювались. Також, представник апелянта зазначає про те, що функції після скорочення посади позивача були перерозподілені за посадою заступника начальника міжрегіонального управління з питань організації служби в слідчих ізоляторах. При цьому, як вважає апелянт, перерозподіл обов`язків не давав підстав стверджувати про створення нових посад з новими функціональними обов`язками, оскільки нових обов`язків і завдань на Південне МУ з питань виконання кримінальних покарань, яких не було раніше – не виникло. Також, наголошує про порушення відповідачем процедури звільнення ОСОБА_1 , зокрема з підстав того, що звільненню позивача не передувала процедура будь-яка індивідуальна оцінка роботи на посаді заступника начальника управління, його не визнано у встановленому порядку винним у вчиненні корупційних злочинів, до кримінальної відповідальності він не притягувався та діючих дисциплінарних стягнень не має. У ході розгляду справи, міністерством юстиції України не було надано доказів встановлення наявності або відсутності у позивача переважного права на залишення на службі відповідно до вимог ст. 68 ЗУ «Про Національну поліцію». До того ж, ОСОБА_3 не було запропоновано усіх наявних вакантних на час його звільнення посад, зокрема заступника начальника іншого територіального органу з питань виконання кримінальних покарань МУЮ (Північно-Східного МУЮ). У попередженні про звільнення пропонувались посади, які позивач не міг займати з урахуванням наявного спеціального звання, та які не відповідали його освіті. 
Також, сторонами у справі до суду апеляційної інстанції були надані додаткові письмові докази, а саме накази про затвердження штату установи у різні періоди з початку 2020 року, про розподіл повноважень, тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах ДКВС України на посаді заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України.
23 липня 2020 року наказом Міністерства юстиції України № 2336/к «Про затвердження штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції» у структурі та штатному розписі Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції скорочено посаду - заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, з граничним спеціальним званням «полковник внутрішньої служби.
На виконання вказаного наказу, з метою дотримання процедури вивільнення персоналу, посади яких скорочуються, відповідачем попереджено позивача 04 вересня 2020 року про можливе наступне звільнення із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».
Вказане попередження підписане позивачем власноруч 04 вересня 2020 року та не заперечується ним.
При цьому, ОСОБА_1 у попередженні про звільнення було запропоновано продовжити службу чи роботу на одній із вакантних посад.
Міністерством юстиції України було також повідомлено, що у разі якщо ОСОБА_1 не буде обрано жодної із запропонованих вакантних посад, його буде звільнено з займаної посади та зі служби в Державній кримінально - виконавчій службі України.
Позивач не надав згоди на призначення його ні на одну із зазначених вище посад, що фактично свідчить про відмову від них.
Наказом Міністерства юстиції України від 03 листопада 2020 року № 3341/к позивача звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції 05 листопада 2020 року, у зв`язку із скороченням штатів відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію».
Вважаючи наказ від 03.11.2020р. №3341/к про своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.
Як встановлено ч.1 ст.6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Приписами ч. 4 ст. 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачено, що структура, штати територіальних органів управління, підрозділів кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я та положення про них затверджуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.
Згідно з ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.
Положенням про Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України» від 01 квітня 2020 року № 1305/5, визначено, що Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції є територіальним органом Міністерства юстиції України та утворюється для реалізації повноважень Міністерства юстиції України на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць.
Пунктом 13 вказаного Положення передбачено, що структуру територіального органу затверджує Міністр юстиції України, а штатний розпис, штат, кошторис територіального органу затверджує Державний секретар.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про національну поліцію» призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
Водночас, відповідно до приписів статті 65 Закону №580-VII скорочення посади, яку обіймає поліцейський, є однією з підстав його переведення на рівнозначну або нижчу посаду, а частиною другою статті 68 вказаного Закону передбачено можливість призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
При цьому, згідно з частиною третьою статті 68 Закону № 580-VIІI поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.
Пунктом 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
В силу приписів абз. 1-4 ст. 49-2 КЗпП України, Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.
Колегія суддів з даного приводу враховує правову позицію Верховного Суду, викладену постанові від 05.12.2018р. по справі № 814/805/17, яким зауважено, що гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються на поліцейських та полягають у тому, що в разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів, звільняються не всі поліцейські, а лише ті, посади яких скорочені. Крім того, у разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинно бути запропоновано іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.
Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.
Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування пункту 4 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Апеляційним судом встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 №348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» (зі змінами) утворено Міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції утворено як територіальні органи Міністерства юстиції України.
В силу приписів ч.6 ст. 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», структуру територіальних органів міністерства затверджує Міністр.
Отже, як вірно було зазначено судом першої інстанції, структура Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, як територіальний орган Міністерства юстиції затверджена Міністром юстиції України.
Рішення про скорочення (введення) посад в штатах міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції відповідно до Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» приймаються Міністерством юстиції України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 затверджено Положення про Міністерство юстиції України.
Згідно з пп. 5 п. 12, пп. 3 п.12-2 вказаного Положення, Міністр та Державний секретар Міністерства юстиції організовують та контролюють виконання, зокрема, актів Кабінету Міністрів України
Колегією суддів встановлено, що 23 липня 2020 року Міністерством юстиції України прийнято наказ № 2336/к «Про затвердження штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції», яким у структурі та штатному розписі Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції скорочено посаду - заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, з граничним спеціальним званням «полковник внутрішньої служби».
На виконання вимог чинного законодавства та вказаного наказу, з метою дотримання процедури вивільнення персоналу, посади яких скорочуються, відповідачем попереджено позивача 04 вересня 2020 року про можливе наступне звільнення із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».
Вказане попередження підписане позивачем власноруч 04 вересня 2020 року та не заперечується ним.
У попередженні про звільнення Міністерством юстиції України позивачу запропоновано ряд вакантних посад: начальник відділу оперативного чергування Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції; заступник начальника відділу оперативного чергування Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції; заступник начальника відділу ресоціалізації засуджених Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції; начальник відділу по роботі з персоналом державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5)»; начальник державної установи «Кропивницька виправна колонія (№ 6)»; заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення - начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Дар`їнська виправна колонія (№ 10)»; заступник начальника з інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Вознесенська виправна колонія (№ 72)»; заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення - начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)»; начальник державної установи «Олександрівський виправний центр (№ 104)»; заступник начальника СІЗО з інтендантського та комунально-побутового забезпечення державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор»; начальник відділу по контролю за виконанням судових рішень державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор».
В подальшому, згідно пропозицій позивачу було запропоновано наступні вакантні посади: начальник відділу по роботі з персоналом державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5)»; начальник відділу соціально-виховної та психологічної роботи державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5)»; начальник відділу режиму і охорони державної установи «Одеський слідчий ізолятор»; начальник відділу інтендантського забезпечення державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор»; заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення - начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)»; заступник начальника з інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Вознесенська виправна колонія (№ 72)»; начальник державної установи «Кропивницька виправна колонія (№ 6)»; заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення - начальник відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Одеська виправна колонія (№ 14)»; заступник начальника СІЗО з інтендантського та комунально-побутового забезпечення державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор»; начальник відділу по контролю за виконанням судових рішень державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор»; начальник державної установ «Новобузький виправний центр (№ 104)».
На думку колегії суддів, у разі згоди на проходження служби в одній із запропонованих посад ОСОБА_1 необхідно було подати керівнику відповідної установи виконання покарань, слідчого ізолятора або Міністру юстиції України чи особі, яка виконує його обов`язки, відповідні рапорти.
Міністерством юстиції України в свою чергу повідомлялось, що у разі якщо ОСОБА_1 не буде обрано жодної із запропонованих вакантних посад, його буде звільнено з займаної посади та зі служби в Державній кримінально - виконавчій службі України (том 1 а.с.21-23).
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не подав жодного рапорту про призначення на вакантну посаду його було звільнено на підставі частини п`ятої статті 25 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Судова колегія зазначає, що за визначенням п. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції відповідно до Положення про Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України» від 01 квітня 2020 року № 1305/5, - є територіальним органом Міністерства юстиції України та утворюється для реалізації повноважень Міністерства юстиції України на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць.
Відповідно до п. 13 вказаного Положення, структуру територіального органу затверджує Міністр юстиції України, а штатний розпис, штат, кошторис територіального органу затверджує Державний секретар.
Таким чином, право визначати чисельність і штат працівників належить власникові або уповноваженому ним органу без обґрунтування доцільності скорочення чисельності або штату працівників, про що було цілком обґрунтовано зазначено судом першої інстанції у своєму рішенні.
Правова позиція щодо порядку застосування норм загального і спеціального законодавства висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року справа № 9901/929/18 та від 14 січня 2021 року справа № 9901/584/19, згідно з якою за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.
Гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються на поліцейських та полягають у тому, що в разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів, звільняються не всі поліцейські, а лише ті, посади яких скорочені.
Також, у разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинні бути запропоновані інші посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.
Вказане обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.
Відтак, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування п. 4 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Враховуючи викладене, оскільки матеріалами справи підтверджено завчасне за два місяці попередження про наступне звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із скороченням посади в управлінню, яку ОСОБА_1 займав до звільнення, пропонування наявних вакантних посад роботодавцем, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушень з боку Міністерства юстиції України «правової процедури», зокрема, щодо своєчасного попередження про наступне звільнення та пропонування ОСОБА_1 вакантних посад, які відповідають критеріям позивача.
Водночас, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 не надав згоди на призначення його на одну із запропонованих йому у попередженні посад, що і слугувало підставою для прийняття наказу Міністерства юстиції України 03 листопада 2020 року №3341/к про звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції 05 листопада 2020 року, у зв`язку із скороченням штатів відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально - виконавчу службу України» та пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію».
Суд апеляційної інстанції оцінює критично посилання апелянта на відсутність юридичного факту скорочення посади, яку займав позивач в Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, враховуючи, що спірним наказом одночасно зі скороченням посади позивача було введено посаду заступника начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, з граничним спеціальних званням «полковник внутрішньої служби».
Так, колегією суддів встановлено, що наказом Міністерства юстиції від 23.07.2020р. №2336/к «Про затвердження штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України» у структурі та штатному розписі Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України виведено посаду – заступник начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, яку в свою чергу обіймав позивач.
Також, цим же наказом до штату Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України введено посаду – заступник начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України.
Наказом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 17.08.2020р. №194/АГ «Про розподіл функціональних обов`язків» затверджено розподіл функціональних повноважень між начальником міжрегіонального управління, першим заступником начальника міжрегіонального управління, заступником начальника міжрегіонального управління з ре соціалізації і дотримання прав засуджених, заступником начальника з питань стратегічного розвитку, заступником начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах згідно з додатком 1 (том 1 а.с. 25).
Згідно додатку 1 до вказаного наказу, заступник начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах координує діяльність підпорядкованих слідчих ізоляторів, а також координує діяльність: відділу по роботі зі слідчими ізоляторами; відділу координації діяльності підприємств (том 1 а.с.26-27).
В свою чергу до функціональних обов`язків ОСОБА_1 , який займав посаду заступника начальника міжрегіонального управління, затверджених наказом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань від 25.06.2020р. № 136/АГ «Про розподілі функціональних повноважень між керівництвом» згідно з додатком 1 до цього наказу входило: координація діяльності підпорядкованих державних установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, державних підприємств в частині організації виробничої діяльності та комунально-побутового забезпечення, а також координація діяльності: сектору координації діяльності підприємств, управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення, спеціаліста (з державного нагляду за охороною праці та навколишнім середовищем).
Проаналізувавши зазначене, судова колегія вважає, що посади, які оцінюються позивачем як однакові не є такими за функціональними повноваженнями, оскільки посада яку обіймав позивач до звільнення передбачала виконання більш ширшого кола повноважень (обов`язків) аніж посада, яка була введена наказом від 23.07.2020р. № 2336/к, а саме – заступник начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах.
Тобто, ствердження апелянта про те, що фактично відбулось перейменування його посади за вказаних вище обставин неможливо.
В даному випадку посилання апелянта на те, що обидві посади передбачали однакове граничне спеціальне звання «полковник внутрішньої служби» у даному випадку не відіграє вирішальної ролі, позаяк для визначення чи є посади аналогічними мають значення лише визначені кола повноважень, яке як встановлено з вищезазначених обставин у позивача було ширше, аніж у введеної наказом № 2336/к від 23.07.2020р. посади – заступник начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах.
Колегія суддів не приймає також до уваги і доводи апелянта стосовно не пропонування позивачу нововведеної посади у штатному розписі, у зв`язку із тим, що вказана посада станом на час попередження позивача про наступне звільнення, вакантною не була, оскільки наказом Міністерства юстиції України від 03.08.2020р. № 2401/к «Про призначення» на посаду заступника начальника міжрегіонального управління з організації служби в слідчих ізоляторах Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань міністерства юстиції України з 05.08.2020р. призначено ОСОБА_2 . 
При цьому, згідно матеріалів справи, попередження про звільнення позивача було вручено ОСОБА_1 04.09.2020р., а наказ про звільнення № 3441/к прийнято 03.11.2020р.
Доводи апелянта стосовно посилання суду першої інстанції у мотивувальній частині рішення на протокол службової наради Адміністрації ДКВС України від 12.02.2020р. є на думку судової колегії несуттєвими, адже ці обставини не пов`язані із предметом даного позову, не пов`язані зі звільненням позивача, оскільки його було звільнено саме через скорочення його посади, а не на іншій підставі, зокрема й не на підставі вчинення дисциплінарного проступку чи притягненням до дисциплінарної відповідальності.
Усе наведене вище у сукупності виключає будь-які порушення з боку відповідача щодо прийняття спірного у справі наказу, яким ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади, адже усіх передбачених законом вимог та процедур Міністерством юстиції було виконано.
Таким чином, встановлені спірні обставини справи свідчать про правомірність наказу Міністерства юстиції України від 03 листопада 2020 року №3441/к про звільнення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , заступника начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, та як наслідок, про відмову в задоволенні позову, адже матеріалами справи підтверджено наявність підстав та дотримання відповідачем процедури звільнення у зв`язку зі скороченням штату.
Відтак, з огляду на відсутність правових підстав для скасування Наказу № 3341/к від 03.11.2020 року та поновлення на посаді позивача, як основної вимоги, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції й про відсутність підстав для задоволення вимог щодо стягнення з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2020 року по день ухвалення рішення суду.
Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Вказаним вимогам на переконання апеляційного суду, рішення суду першої інстанції повністю відповідає.
Враховуючи усе викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення по суті спору з додержанням норм матеріального і процесуального права, що в свою чергу виключає підстави для скасування такого рішення.
У цілому, доводи апеляційної скарги по суті спору не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 420/11943/20- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено та підписано 30 липня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.