ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 460/6542/20
адміністративне провадження № К/9901/16341/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О. А.,
суддів: Калашнікової О.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -    Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про визнання протиправними дій, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року, прийняте у складі судді Жуковської Л.А. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року, ухвалену у складі колегії суддів: Гінди О.М. (головуючий), Качмара В.Я., Пліша М.А.,
І. Суть спору:
1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -    Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області, в якому просив:
1.1. визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням   ст.29 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік";
1.2. зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до   ст. 130 Конституції України   та   ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"   та виплатити недоотриману частину.
2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що нараховуючи та виплачуючи суддівську винагороду із застосуванням   ст.29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв з порушенням вимог   ст.130 Конституції України   та   ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення його прав та гарантій незалежності судді.
3. Відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4. Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 22.05.2008 № 300-VI, ОСОБА_1 , обрано безстроково на посаду судді місцевого Рівненського міського суду Рівненської області, що підтверджуються витягом з наказу № 80-к від 16.06.2008.
5. Наказом Костопільського районного суду Рівненської області № 35-K від 30.07.2018 «Про встановлення доплати за вислугу років судді ОСОБА_1 », позивачу встановлено щомісячну доплату за вислугу років з 01.08.2018 в розмірі 70 відсотків посадового окладу.
6. Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області від 26.10.2020 № 188, позивачу з квітня по серпень 2020 року, встановлено обмеження щодо виплати суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
7. Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо обмеження виплати суддівської винагороди, звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
8. Рівненський окружний адміністративний суд рішенням від 30 листопада 2020 року позовні вимоги задовольнив.
8.1. Визнав протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням   ст.29 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік".
8.2. Зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області провести ОСОБА_1 перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до   ст. 130 Конституції України   та   ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"   та виплатити недоотриману частину.
9. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застуванням   ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»   відповідач діяв з порушенням вимог   ст.130 Конституції України   та   ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.
10. Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 16 квітня 2021 року скасував рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року в частині визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням   ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» та прийняв у цій частині нову постанову, якою в задоволені позову відмовив.  В іншій частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року залишив без змін.
11. Таке рішення апеляційного суду ґрунтується на тому, що єдиним нормативно-правовим актом, яким визначається розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій. Цей   закон   є спеціальним щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди. У разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати слід спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом. Оскільки, зміни до   Закону України "Про судоустрій і статус суддів"   у частині, що регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати не було. Отже, обмеження виплати у цей період суддівської винагороди розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі   ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»   було незаконним. Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що порушене право позивача належить поновленню шляхом зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області провести перерахунок та виплату суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до   ст. 130 Конституції України   та   ст. 135 Закону № 1402-VIII   та виплатити недоотриману частину.
11.1. Разом з тим, суд апеляційної інстанції звернув уваги, що всупереч вимогам частини другої   статті 130 Конституції України   та   статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", обмеживши розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до   Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, виконуючи вимоги   Бюджетного кодексу України   та   Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», вимушені вчиняти дії, що порушують права та конституційні гарантії суддів. Тобто, в силу своїх повноважень, відповідач виконував приписи закону. Крім того, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не міг виплачувати позивачу суддівську винагороду (протягом згаданого періоду) понад виділені йому для цього бюджетні асигнування.   Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що в частині позовних вимог про   визнання протиправним дій відповідача слід відмовити.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
12. У касаційній скарзі ДСА України просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Нормативними підставами для касаційного оскарження судових рішень в цій справі ДСА зазначила пункти 3 і 4 частини четвертої   статті 328 КАС України. Щодо першої підстави, то заявник пояснив, що на дату подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
13. Така ситуація, окрім іншого, призвела до того, що у справах подібної категорії суд апеляційної інстанції (йдеться про Третій апеляційний адміністративний суд) по-різному застосовував одні і ті самі норми матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень в однотипних правовідносинах.
14. Аргументуючи свою позицію в цій частині, ДСА України зазначила, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього   Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому   БК України.
14.1. З набранням чинності   Законом України від 13 квітня 2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»   максимальний розмір суддівської винагороди (яка підлягає виплаті) становить 47230,00 грн на місяць. Це питання було темою обговорення на засіданні Ради суддів України, за результатами якого винесено рішення від 24 квітня 2020 року № 22. З-поміж іншого в цьому рішенні зазначено, що суддівська винагорода має розраховуватися на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру потрібно застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди.
14.2. Зазначив також, що у період з квітня по серпень 2020 року   стаття 29    Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14       листопада 2019       року № 294-IX   у редакції, викладеній згідно із   Законом України від 13 квітня 2020 року №       553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», була чинною. Конституційний Суд України визнав її такою, що не відповідає   Конституції України   (неконституційною) Рішенням від 28      серпня 2020      року № 10-р/2020, яке, наголосив відповідач, не має зворотної дії у часі. Отож, з 28 серпня 2020 року суддівська винагорода виплачується у повному обсязі. Водночас, з 18 квітня 2020 року і до дати ухвалення вказаного Рішення діяли законодавчо встановлені обмеження щодо розміру виплати суддівської винагороди, не виконувати яких ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів не могло.
14.3. Щодо іншої правової підстави для касаційного оскарження судових рішень в цій справі (пункт 4 частини четвертої   статті 328 КАС) відповідач зазначив, що цю справу суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження, тоді як вона, зважаючи на своє значення, категорію, складність, обсяг і характер доказів, суспільний інтерес до справи, мала б розглядатися за правилами загального позовного провадження.
15. Позивач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, що відповідно до   статті 338 КАС України   не перешкоджає касаційному перегляду справи.
V. Джерела права й акти їх застосування
16. Відповідно до частини другої   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України. 
17. Відповідно до   статті 8 Конституції України   в Україні визнається і діє принцип верховенства права.   Конституція України   має найвищу юридичну силу.   Закони   та інші нормативно-правові акти приймаються на основі   Конституції України   і повинні відповідати їй. Норми   Конституції України   є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі   Конституції України   гарантується.
18. Відповідно до   статті 130 Конституції України   держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
19. У преамбулі   Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі -   Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей   Закон   визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
20. За частинами першою, другою   статті 4 Закону № 1402-VIII   судоустрій і статус суддів в Україні визначаються   Конституцією України   та законом.
21. Зміни до цього   Закону   можуть вноситися виключно законами про внесення змін до   Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
22. Відповідно до частини першої   статті 135 Закону № 1402-VIII   суддівська винагорода регулюється цим   Законом   та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
23. За частиною другою   статті 135 Закону № 1402-VIII   суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
24. Відповідно до частини третьої   статті 135 Закону № 1402-VIII   (яка згідно з   Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року   діє в редакції   Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року
25. 18 квітня 2020 року набрав чинності      Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ   (далі - Закон № 553-ІХ), згідно з пунктом 10 розділу І якого    Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14   листопада 2019 року №      294-IX (далі - Закон № 294-IX) доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут мовиться про редакцію   Закону № 294-IX, яка діяла до ухвалення   Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)» (частина третя).
26.   Конституційний Суд України Рішенням від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020   визнав такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними), положення частин першої, третьої   статті 29 Закону № 294-IX   зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 553-IX.
27. За текстом цього   Рішення, указані положення   законів № 294-IX, № 553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня   ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
VI. Висновок Верховного Суду
28. Відповідно до частини першої   статті 341 КАС України   суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
29. Згідно з приписами частини четвертої   статті 328 КАС України   підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою   статті 353 цього Кодексу.
30. Зі змісту ухвали Верховного Суду від 20 травня 2021 року вбачається, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктами 3, 4 частини четвертої   статті 328 КАС України, а саме на дату подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Крім того, відповідач зазначив, що цю справу суд першої інстанції розглянув у порядку спрощеного позовного провадження, тоді як вона, зважаючи на своє значення, категорію, складність, обсяг і характер доказів, суспільний інтерес до справи, мала б розглядатися за правилами загального позовного провадження.
31. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених   статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства   (далі -   КАС України), вважає за необхідне зазначити таке.
32. 03 березня 2020 року Верховний Суд ухвалив постанову у справі №340/1916/20 за схожих фактичних обставин справи і правового регулювання спірних відносин. Так, спір у справі №340/1916/20 виник у зв`язку із обмеженням виплати суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року по 28      серпня 2020 року на підставі   статті 29 Закону № 294-ІХ   (зі змінами, внесеними згідно із   Законом № 553-ІХ), що зумовило звернення до суду з позовом про нарахування недоотриманих коштів (суддівської винагороди). Відмінним є предмет спору і суб`єктний склад спірних правовідносин, але пам`ятаючи про підстави їх виникнення та власне суть порушеного права, за захистом якого подавався позов (у справі № 340/1916/20) у зіставленні з підходом і мотивами суду касаційної інстанції, на яких базується згадана постанова, можна констатувати, що на застосовність правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 березня 2020      року у справі №      340/1916/20, до цієї справи зазначені відмінності не впливають.
33. Варто наголосити, що у розрізі встановлених обставин справи №340/1916/20 Верховний Суд у постанові від 03 березня 2020 року висловив правову позицію з приводу застосування положень   статті 135 Закону № 1402-VIII   при виплаті суддівської винагороди (у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року), усуваючи таким чином правову колізію, яка виникла у зв`язку із набранням чинності положень   Закону №   553-ІХ, яким   Закон №   294-ІХ   було доповнено статтею 29 (текст якої написано вище). Тобто у попередній справі Верховний Суд головним чином загострив увагу на тому, який нормативно-правовий акт підлягає застосуванню при визначенні розміру суддівської винагороди. Власне, це й було тим основним питанням, якого стосувався правовий висновок Верховного Суду.
34. Так, у постанові від 03 березня 2020 року Верховний Суд зазначив, що розмір суддівської винагороди визначено у   статті 135 Закону №      1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої   статті 130 Конституції України   (пункт 54). Зміни до цього   Закону   в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві (з квітня по травень 2020 року) не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було (пункт 55).      
35. Щодо   Закону № 553-ІХ   (яким внесено зміни до   Закону № 294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10   розділу І Закону № 553-ІХ), на який посилається відповідач у спірному Наказі (який позивач, водночас, трактує як правову підставу для обмеження виплати йому суддівської винагороди), то у розрізі наведених вище міркувань та правового регулювання спірних відносин колегія суддів зазначає, що цей   Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим   законом   не вносилися зміни до   Закону №1402-VIII   (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності   Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь   Закону № 1402-VIII   (пункт 56). <…> Для спірних правовідносин спеціальними є норми   статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей   закон   прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень   Закону №294-ІХ   (у редакції   Закону № 553-ІХ). Ще раз підкреслюємо, що   Основний Закон України   має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність»   Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний   закон   з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх) (пункт 58).
36. Повертаючись до обставин цієї справи зазначимо, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив з того, що порушення прав позивача допустило ТУ ДСА.
37. Оцінюючи з правової позиції відповідність такого підходу наведеним висновкам Верховного Суду, спершу зауважимо, що суди попередніх інстанцій правильно застосували норми   статті 135 Закону № 1402-VIII, констатуючи, що цей   закон   є спеціальним для спірних правовідносин і неправомірним було обмеження виплати позивачці суддівської винагороди протягом квітня-серпня 2020 року розміром, що не перевищував десяти прожиткових мінімумів на підставі   статті 29 Закону № 294-ІХ   (у редакції   Закону № 553-ІХ).
38. Треба додати також, що цей позов не стосувався відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом (законом), визнаним неконституційним.   Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020   у контексті спірних правовідносин цієї справи не є підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості із виплати суддівської винагороди за період квітень-серпень 2020 року. Аргументація позивача ґрунтується на неправильному застосуванні відповідачем положень   Закону № 1402-VIII, яким визначено розмір суддівської винагороди і, як наслідок, виплати цієї винагороди у значно меншому розмірі, що якраз і зумовило появу заборгованості. Тому доводи відповідача про недопустимість зворотної дії у часі   Рішення Конституційного Суду України від 28      серпня 2020 року № 10-р/2020   у цій справі є недоречними.
39. За таких обставин та правового врегулювання Верховний Суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням   ст.29 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік".
40. Восьмий апеляційний адміністративний суд, неправильно застосувавши норми матеріального права та помилково скасував рішення суду першої інстанції в цій частині.
41. З огляду на викладене та, зважаючи на приписи   статті 352 КАС України, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року в частині підлягає скасуванню, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням   ст.29 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік"  - залишенню в силі.
42. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згаданою вище постановою від 03 березня 2020 року у справі №340/1916/20 Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, адже для правильного вирішення спору потрібно було визначити належного відповідача у цих правовідносинах.
43. У ситуації, яка склалася у зв`язку із прийняттям   Закону № 553-ІХ   і, як наслідок, обмеження виплати суддівської винагороди десятьма прожитковими мінімумами протягом квітня-серпня 2020 року, безсумнівним, з огляду на висловлену правову позицію Верховного Суду, є те, що обмеження розміру суддівської винагороди протягом вказаного періоду було неправомірним. Поміж тим, при вирішенні питання про те, який суб`єкт владних повноважень повинен відповідати у такій ситуації за позовом, а також яким є ефективний спосіб захисту порушеного права, суд касаційної інстанції, направляючи справу (№340/1916/20) на новий розгляд, орієнтував суди нижчих інстанцій на те, щоб дослідили обставини щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на виплату суддівської винагороди.
44. Так, відповідачем у справі №340/1916/20 був апеляційний суд (у якому позивач працює суддею), а предметом спору - наказ голови цього суду (в частині пункту 1, у якому йдеться про обмеження нарахування та виплати суддівської винагороди за квітень 2020 року, починаючи з 18      квітня 2020 року, який був застосований до судді Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_2 із застуванням обмеження нарахування у сумі 47320,00 грн). У контексті спірних правовідносин тієї справи і фактичних підстав їх виникнення питання про те, чи міг апеляційний суд (як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня) виконувати свої зобов`язання по виплаті суддівської винагороди у повному обсязі (з огляду на наявність чи відсутність у нього фінансових ресурсів на цю виплату) було недослідженим. Тому оцінити правомірність дій конкретно відповідача (як розпорядника бюджетних коштів) у вимірі спірних правовідносин тієї справи, а також чи ефективним у такому випадку був застосований судами спосіб захисту порушеного права суд касаційної інстанції у межах своїх повноважень на цій стадії не міг. Для захисту порушеного права вимагалося з`ясувати додаткові обставини (як-от щодо обсягу фінансування потреб на виплату суддівської винагороди протягом спірного періоду, зокрема чи вносилися зміни до кошторису суду в цій частині і які, яким чином розпорядилися цими коштами) для того, щоб правильно визначити відповідача за позовом і належний спосіб захисту (адже інакше сама лиш констатація адміністративним судом порушення права судді на отримання суддівської винагороди без його (ефективного) захисту, зважаючи на завдання адміністративного судочинства, була б позбавлена сенсу).
45.Такий основний мотив закладено у пункті 73 постанови Верховного Суду      від 03 березня 2020 року у справі №340/1916/20, інтерпретувати який, на думку колегії суддів, потрібно з урахуванням усього контексту, а не вибірково, акцентуючи на «непричетності» розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня до порушення прав судді на отримання суддівської винагороди відповідно до   статті 135 Закону № 1402-VIII, як підстави для відмови у задоволенні позову.      
46. З приводу належного відповідача за цим позовом (ТУ ДСА) і обраного способу захисту порушеного права у зіставленні з аргументацією Верховного Суду, на яку покликається відповідач, колегія суддів зазначає таке.
47. У постанові від 03 березня 2020 року №340/1916/20 Верховний Суд не висловлював правової позиції з приводу того, хто має бути відповідачем за позовом (у справі № 340/1916/20), позаяк цей аспект вказаної справи вимагав з`ясування додаткових обставин, у зв`язку з чим справу було направлено на новий розгляд.
48. Аналогічне питання виникло також в рамках спірних правовідносин цієї справи і якраз на ньому акцентує відповідач у касаційній скарзі, переконуючи що як розпорядник бюджетних коштів діяв правомірно, тому позов не підлягав задоволенню.
49. Судячи зі змісту оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій теж не з`ясовували обставин справи у цій площині. Зокрема поза їхньою увагою залишилися питання щодо обсягів фінансування витрат на виплату суддівської винагороди суддям Костопільського районного суду Рівненської області, та, безпосередньо, судді ОСОБА_1., протягом спірного періоду.
50. Зважаючи на аргументи ТУ ДСА, викладені у касаційній скарзі, у зіставленні з мотивами, які навів Верховний Суд у постанові від 03 березня 2020 року у справі №   340/1916/20, орієнтуючи суди нижчих інстанцій на те, що має значення для визначення належного відповідача (у схожих правовідносинах), колегія суддів зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій частині не відповідають тим настановам і вказівкам, які за подібних обставин справи (№   340/1916/20) позначив Верховний Суд для правильного вирішення спору щодо виплати суддівської винагороди.
51. З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання (саме) ТУ ДСА провести нарахування та виплату судді Костопільського районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року <…> є передчасними, що, відповідно до вимог частини другої   статті 353 КАС, є підставою для скасування судових рішень в цій частині і направлення справи на новий розгляд.
52. Водночас, з метою запобігти неоднозначному розумінню чи двоякому підходу до вирішення цієї справи      колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
53. Відповідно до частин третьої, четвертої   статті 148 Закону № 1402-VIII, Державна судова адміністрація України (далі - ДСА) здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА.
54. Відповідно до   статті 149 Закону № 1402-VIII   суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього   Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому   Бюджетним кодексом України.
55. На думку колегії суддів, для правильного вирішення цієї справи суди попередніх інстанцій мали б з`ясувати також правовий (звідси - і процесуальний) статус ДСА (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди (позивачу), передбачених частинами першою, третьою   статті 29 Закону № 294-ІХ   (зі змінами, внесеними   Законом № 553-ІХ), адже ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА затвердила у його кошторисі (на 2020 рік).
56. Виплата суддівської винагороди (відповідачем) із застосуванням обмежень, передбачених   статтею 29 Закону № 294-ІХ   (зі змінами, внесеними   Законом № 553-ІХ), на думку колегії суддів, могла бути обумовленою, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь ДСА у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема й до появи заборгованості з її виплати протягом квітня-серпня 2020 року.
57. Зважаючи на наведені положення статей   148,   149 Закону № 1402-VIII   у зіставленні з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої, частини п`ятої статті   22, частини першої статті   23 Бюджетного кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.
58. Крім того, Суд зазначає, що у віданні ДСА діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку треба зауважити також, що враховуючи приписи частини першої статті   2, частини першої статті   3 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тут маємо на увазі - з ДСА).
59. У розрізі обставин цієї справи колегія суддів не намагається заперечити, що ТУ ДСА є належним відповідачем за позовом. Зазначення цього органу як відповідача у цій справі видається цілком закономірним, адже саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Костопільського районного суду Рівненської області. Тож його дії у ситуації, яка виникла з виплатою (в обмеженому розмірі) суддівської винагороди теж вимагали правового оцінювання, що суди і зробили.
60. Водночас, з огляду на наведені міркування, правильне вирішення справи і застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, щоб відповідачем за цим позовом також була ДСА, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема й витрат на суддівську винагороду.
61. Між тим, суб`єктний склад учасників цієї справи залишився таким, яким його визначила позивач. Ураховуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи суд першої інстанції може самостійно залучити співвідповідача (частина третя   статті 48 КАС) чи залучити другого відповідача (частина четверта   статті 48 КАС), якщо для цього є підстави. На думку колегії суддів, в такій площині суди попередніх інстанцій спірних правовідносин не розглядали. Це дає колегії суддів підстави стверджувати, що рішення судів попередніх інстанцій в частині зобов`язання ТУ ДСА нарахувати і виплатити заборгованість є помилковими.
62. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі №520/13014/2020.
63. Щодо доводів ТУ ДСА про порушення вимог процесуального   закону, які полягали в тому, що цю справу розглянуто за правилами спрощеного, а не загального позовного провадження, колегія суддів зазначає таке.
64. Відповідно до частини першої   статті 257 КАС   за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
65. Відповідно до частини другої   статті 257 КАС   за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
66. За частиною третьою   статті 257 КАС   при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
67. Водночас, згідно з частиною четвертою   статті 257 КАС   за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
68. Такі самі положення містить також частини четверта   статті 12 КАС, яку, окрім того, доповнено також пунктами 5 і 6 згідно із   законами України від 13 березня 2018 року №      2325-VIII   і   від 13 травня 2020 року № 590-IX   відповідно (<…> 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі   Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті   266   1   цього   Кодексу).
69. Відповідно до частини шостої   статті 12 КАС   для цілей цього   Кодексу   справами незначної складності є справи щодо: 1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні   Закону України "Про запобігання корупції"   займають відповідальне та особливо відповідальне становище; <…> 10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження; ; <…>.
70. З цими положеннями співвідносяться (частково) норми частини першої   статті 263 КАС, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності (<…> щодо: 1) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 2) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 3) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених   законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; 4) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію).
71. Згідно з частиною п`ятою   статті 12 КАС   умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
72. Аналізуючи наведені положення процесуального   закону   у контексті доводів відповідача колегія суддів дійшла таких висновків:
у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста   статті 12 КАС), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний   закон   не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта   статті 12 КАС) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта   статті 257 КАС);
якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої   статті 12 КАС, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався за виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій   статті 257 КАС);
за відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження; водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій   статті 257 КАС, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження;
скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд з підстави, встановленої пунктом 2 частини другої   статті 353 КАС, стосується тих випадків, коли суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, щодо якої процесуальний   закон   містить імперативні вимоги про розгляд за правилами загального позовного провадження.
73. Підсумовуючи написане через призму аргументації ТУ ДСА в цій частині колегія суддів має зазначити, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні частини шостої   статті 12 КАС. Проте, віднесення її до цієї      «категорії» не дає достатніх підстав вважати, що її розгляд мав відбуватися виключно за правилами загального позовного провадження.
74. Водночас, тільки те, що ця справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження). Зважаючи на положення частини четвертої статті   12, частини четвертої статті   257 КАС, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як вважає відповідач, немає. Скоріш навпаки, адже за відсутності у процесуальному   законі   вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої   статті 257 КАС).
75. Крім того, оцінити «значення справи для сторін» і «значний суспільний інтерес»      мав би суд першої інстанції принаймні до початку її розгляду і таке оцінювання відбувається в рамках конкретних правовідносин, з яких виник спір. Це означає, що вказані підстави (для розгляду справи за правилами загального позовного провадження) повинні мати своєрідне «конкретизоване» пояснення у вимірі певної справи; посилання на ці підстави безвідносно до конкретних фактичних підстав не достатньо для того, щоб вимагати розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
76. З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що аргументи заявника про істотне значення цієї справи для сторін і значний суспільний інтерес (які у розумінні пунктів 1, 6 частини третьої   статті 257 КАС   є одними із чинників, які враховує суд при вирішенні питання про те, за якими правилами розглядати справу) у площині підстав для скасування судових рішень на підставі пункту 2 частини другої   статті 353 КАС, є непереконливі. Позаяк порушені у касаційній скарзі питання щодо порядку розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження, то підстав для задоволення касаційної скарги ТУ ДСА в аспекті підстав, визначених пунктом 4 частини четвертої   статті 328 КАС   у зіставленні з пунктом 2 частини другої   статті 353 КАС, немає.
77. Відповідно до частин першої, другої   статті 341 КАС   суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
78. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
79. Відповідно до часини другої   статті 353 КАС   підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої   статті 328 цього Кодексу; або <…>.
80. Отже, в обсязі встановлених в цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин (у вимірі порушених у касаційній скарзі питань) колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання ТУ ДСА провести ОСОБА_1 перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до   ст. 130 Конституції України   та   ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"   та виплатити недоотриману частину є передчасними, а правильне вирішення справи в цій частині вимагає дослідження доказів і з`ясування на цій підставі обставин, у зв`язку з чим справу слід направити на новий розгляд (в цій частині).
VII. Судові витрати
81. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями   341,   345,   349,   350,   352, 353,   355,   356,   359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області задовольнити частково.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року у справі №460/6542/20 в частині скасування рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року в частині визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням   ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік»    та прийняття у цій частині нової постанови, якою в задоволені позову відмовлено - скасувати. 
3. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року в частині задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням   ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік»    - залишити в силі.
4. У решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року та Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року у справі №460/6542/20 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О. А. Губська

Судді                                                                                          О.В. Калашнікова

                                                                                          Ж.М. Мельник-Томенко