ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 311/720/21                                 Головуючий в 1 інст. Носик М.А.
Провадження № 33/807/472/21                                         Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч.1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       
1 липня 2021 року         м. Запоріжжя
Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу, за участі захисника - адвоката Фоменко Аліни Сергіївни, в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Василівського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживаючого в АДРЕСА_1 , 
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 грн., стягнуто судовий збір, - 

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, 1 лютого 2021 року, о 16.31 годині, у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області по  вул. Залізнична,  ОСОБА_1  керував автомобілем FIAT STILO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується роздруківкою газоаналізатора Drager Alcotest від 21.02.2021 року, 0,79 %. Своїми діями  ОСОБА_1  порушив п.2.9 (а) Правил дорожнього руху України. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає постанову суду першої інстанції такою, що підлягає скасуванню. 
В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що він керував транспортним засобом. 
Судом не враховано, що в протоколі не зазначено місце вчинення адміністративного правопорушення, вказано лише місто Запорізької області. 
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що використання Драгеру, який має прострочений термін калібрування - є грубим порушенням наказу №1452/735. 
В матеріалах справи відсутній сертифікат відповідності та свідоцтва про повірку використаного технічного засобу. 
Технічний засіб Драгер 6810 відсутній у Державному реєстрі медичної техніки та виробів медичного призначення, які дозволені для застосування на території України. Свідоцтво про державну реєстрацію №7261/2007 щодо електродіагностичного приладу Драгер 6810 (згідно наказу МОЗ України від 10.02.2010 року №95) втратило чинність 10.02.2015 року. 
Апелянт наголошує, що з наведеного тесту №204 роздруківка якого міститься в матеріалах справи останнє калібрування Драгер 6810, проводилась лише 04.06.2020 року, що суперечить інструкції з експлуатації газоаналізатору Драгер.
Матеріали справи не містять сертифікату відповідності та свідоцтва про повірку приладу Драгер 6810. 
Районним судом зазначено лише, що вказаний газоаналізатор включений до переліку спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування для проведення огляду водіїв на стан сп`яніння, але не прийняв до уваги, що газоаналізатор з простроченим строком калібрування, що призводить до неправильних показань. 
Також зазначає, що відеозапис в матеріалах справи є неналежним доказом, оскільки відео знято було на телефон одного із працівників поліції, а не на нагрудну камеру. Вказані дії працівників поліції, на думку апелянта, є грубими порушеннями відомчих інструкцій МВС України. 
Окрім того, відеозапис не є безперервним, а навпаки розпочинається з демонстрації готового до використання Драгеру, що не підтверджує того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, процедуру проведення огляду. 
Свідки справи про адміністративне правопорушення в судовому засідання суду першої інстанції не підтвердили того, що він керував автомобілем. 
Таким чином, апелянт вважає, що в його діях відсутній склад інкримінованого порушення.
Просить суд апеляційної інстанції постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. 
Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Фоменко А.С., яка підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі та просила постанову судді скасувати та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції доходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ч.7 ст.294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. При цьому, він не обмежений її доводами, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, також апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 251 КУпАП закріплено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (п.2 рішення Конституційного Суду України 25.12.1997 року по справі №9-зп).
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.1997 року, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно з ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Як передбачено ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий розгляд справи та встановлення обґрунтованості будь-якого висунутого проти нього обвинувачення. 
У практиці Європейського суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеср проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та ін.), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державною в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою винуватість. 
Аналогічна правова позиція, викладена  в постановах Верховного Суду від 8 листопада 2018 року по справі № 201/12431/16-а, від 23 жовтня 2018 року по справі № 743/1128/17, від 15 листопада 2018 року по справі № 524/5536/17.
Також, абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 передбачає, що елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. 
Вказаних вимог закону суд першої інстанції в повній мірі не дотримався, оскільки обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не з`ясував, та не перевірив правильність складання матеріалів адміністративної справи, в тому числі, і протоколу про адміністративне правопорушення, внаслідок чого ОСОБА_1 був помилково визнаний винним і притягнутий до адміністративної відповідальності. 
З огляду на зміст оскаржуваної постанови, суддя для встановлення фактичних обставин справи не всіх заходів для встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, не надав уваги всім обставинам справи, не проаналізував докази в їх сукупності. 
Ухвалюючи постанову суд не обґрунтував свій висновок доказами, які беззаперечно та поза розумнім сумнівом дають підстави стверджувати про винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому адміністративному правопорушенні. 
В постанові судді місцевого суду зазначено, що факт вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ №104253 від 21 лютого 2021 року, результатами тесту №204 за допомогою «Драгер-6810», відеозаписом правопорушення, показаннями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правопорушника ОСОБА_1 . 
Разом з тим, апеляційний суд при перегляді вказаної справи дійшов до висновку, що вказані докази, які суд першої інстанції поклав в основу обвинувачення, ані окремо по собі, ані в сукупності не свідчать на наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Так, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом. 
Частина перша ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до вимог п. 2.9 «а» ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин. Відповідальність за порушення зазначеної вимоги Правил дорожнього руху передбачена ст. 130 КУпАП.
Згідно з абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» допуском до керування транспортним засобом особи, яка перебуває у стані сп`яніння або не має права ним керувати, визнають усні чи письмові згоду, розпорядження, вказівку особи, відповідальної за технічний стан чи експлуатацію цього засобу, про його використання у сфері дорожнього руху таким водієм. Як допуск можна розглядати також мовчазну згоду, видачу маршрутного листа, передачу ключів і документів або керма під час руху, невідсторонення водія від керування тощо.
Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
З наведеного вбачається, що обов`язковою ознакою складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП є керування транспортним засобом особою в стані сп`яніння.
У наявних в матеріалах справи не містяться беззаперечні докази того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом. 
Так, з відеозапису події (а.с.45) не вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом д.н. НОМЕР_1 , але підтверджено ним лише те, що останній проходив огляд на стан алкогольного сп`яніння. 
Навпаки, суд вважає, що вказаний відеозапис підтверджує те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, а лише знаходився на певній території з ознаками алкогольного сп`яніння.
Крім того, свідки справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 пояснили суду, що не бачили, як ОСОБА_1 керував транспортним засобом д.н. НОМЕР_1 .
Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, що в свою чергу унеможливлює притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вказане інкриміноване правопорушення.
Окрім того, працівники поліції зупинивши транспортний засіб та запідозривши у водія стан сп`яніння, повинні були окрім питання проведення огляду на стан сп`яніння вирішити питання про унеможливлення керування транспортним засобом водієм у стані сп`яніння.
Таке унеможливлення визначено в статтях 260, 266 КУпАП, як відстороненням таких осіб від керування транспортним засобом. У даному випадку працівниками поліції не вилучався автомобіль та не приймались міри щодо унеможливлення керування транспортним засобом водієм у стані сп`яніння.
В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 було відсторонено від керування транспортного засобу, що дає додаткові підстави стверджувати, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом під час вказаної події. 
Також слід зазначити, що в матеріалах справи не зафіксовано пропозиції працівника поліції пройти огляд в закладі охорони здоров`я, що свідчить про порушення вимог відомчих інструкції та порядку проходження водії огляду на стан сп`яніння. 
Так, під час апеляційного розгляду встановлено, що у матеріалах справи відсутня конкретизація вчинення адміністративного правопорушення, а саме зазначено лише місто Дніпрорудне, без конкретної прив`язки, до вулиці, будинку тощо, що в свою чергу унеможливлює встановлення всіх обставин справи.
Але, в постанові зазначено вже вулицю, що на думку апеляційного суду свідчить про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, вийшов за межі обвинувачення, доповнивши назву вулиці у фабулу справи. 
Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява N 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява N 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.
Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно ст. 288 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення може бути скасована. Згідно ст. 293 КУпАП при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути прийнято рішення про скасування постанови і закриття справи.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи були порушені вимоги процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, а тому вважає за наслідками розгляду апеляційної скарги, відповідно до вимог п. 3 ч. 8 ст. 294 КУпАП, скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову у справі, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , задовольнити. 
Постанову судді Василівського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати. 
Провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького 
апеляційного суду                                                В.Я. Рассуждай
Дата документу  Справа № 311/720/21