Постанова
Іменем України 
 
16 липня 2021 року
м. Київ
справа № 708/934/20
провадження № 61-7941св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача -  ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
представник відповідача -ОСОБА_4 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області, у склад судді Попельнюха А. О., від 24 грудня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Бородійчука В. Г., Єльцова В. О, від 25 березня 2021 року.
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_3 про визнання права власності.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 09 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Чигиринського нотаріального округу Кашицькою О. Г., зареєстрований в реєстрі за № 1339. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2578 га, кадастровий номер 7125485000:02:001:0252, право власності на яку перейшло до відповідача ОСОБА_3 одночасно з правом власності на будинок за договором купівлі-продажу від 09 жовтня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Чигиринського нотаріального округу Кашицькою О. Г., зареєстрований в реєстрі за № 1341.
ОСОБА_1 вказував, що сторони спору перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 січня 2006 року. Вказаний будинок та земельна ділянка придбані під час перебування сторін у шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя. Зазначав, що надавав згоду, яка посвідчувалась нотаріально, на укладення ОСОБА_3 вказаних договорів. На дату звернення до суду з позовом сторони припинили спільне проживання, спільне господарство не ведуть, він подав позов про розірвання шлюбу. У свою чергу, відповідачка перешкоджає у користуванні спільним сумісним майном, не визнає його право на вказане майно, відмовляється надавати оригінали правовстановлюючих документів на будинок. Державним реєстратором було відмовлено у внесенні відомостей до реєстру речових прав про        ОСОБА_1 , як співвласника будинку, що порушує його право.
Позивач вважає набуте під час перебування у шлюбі майно спільною сумісною власністю подружжя, а тому з метою захисту своїх майнових прав, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 . Визнати об`єктом права спільної сумісної власності земельну ділянку площею 0, 2578 га, кадастровий номер 7125485000:02:001:0252. Зобов`язати державного реєстратора внести зміни до запису державного реєстру речових прав № 22736393 від 09 жовтня          2017 року шляхом внесення відомостей про ОСОБА_1 , як співвласника житлового будинку з господарськими будівлями за АДРЕСА_1 . Зобов`язати державного реєстратора внести зміни до запису державного реєстру речових прав № 22735823 від 09 жовтня 2017 року шляхом внесення відомостей про ОСОБА_1 , як співвласника земельної ділянки площею 0,2578 га, кадастровий номер 7125485000:02:001:0252.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності задоволено частково.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 
та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, 
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1356325771254, номер запису про право власності № 22736393 від 09 жовтня 2017 року.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 
та ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,2578 га, кадастровий номер 7125485000:02:001:0252, яка розташована по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1373766871254, номер запису про право власності № 22735823 від 09 жовтня 2017 року.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідно  є об`єктом спільної власності подружжя. Доказів на спростування факту належності спірного майна до спільного сумісної власності подружжя суду не надано.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання державного реєстратора внести зміни до запису державного реєстру речових прав шляхом внесення відомостей про ОСОБА_1 як співвласника житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що в силу вимог статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є підставою для реєстрації права власності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2020 року -  без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що презумпція спільності права подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1          та земельну ділянку площею 0,2578 га, кадастровий номер 7125485000:02:001:0252, не спростована, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позивачем, що вищезазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки останнє було придбано ОСОБА_3 у період шлюбу з ОСОБА_1 , що не спростовано відповідачем, враховуючи те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на особу, яка її спростовує. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
12 травня 2021 року до Верховного Суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2020 року 
та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 березня 2021 року 
і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 у повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень представник відповідачки зазначив неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 квітня 2019 року у справі № 913/317/18, від 22 травня 2019 року у справі № 5011-15/10488-2012, від 09 квітня 2020 року у справі № 10/Б-743, від 07 травня 2020 року у справі № 922/3059/16, від 18 червня 2020 року у справі                 № 909/965/16, від 16 липня 2020 року у справі № 908/2828/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
У касаційній скарзі вказано, що відповідачка будь-яких дій, спрямованих на перешкоджання позивачу у користуванні спірним будинком та земельною ділянкою, або таких, що можуть свідчити про заперечення права власності позивача на відповідне нерухоме майно, не вчиняла, у зв`язку із чим позовні вимоги було частково задоволено виключно з міркувань формального захисту прав позивача, до порушення яких відповідачка не мала відношення, оскільки не створювала перешкод позивачу у реалізації його права власності на вказані об'єкти нерухомості, які були придбані під час шлюбу, а отже перебували у статусі спільної сумісної власності в силу вимог закону.
Особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що не є належним відповідачем у справі, і це є самостійною підставою для відмови у позовові. Посилається на те, що ОСОБА_3  не є особою, уповноваженою на внесення змін до реєстру речових прав не нерухоме майно, а правовий статус спірного майна не змінювався та на даний час майно перебуває у спільній сумісній власності, а відповідних позовних вимог щодо розподілу спільного майна подружжя з виділенням часток позивач не заявляв. Стверджує, що позивач обрав неефективний спосіб захисту своїх порушених прав.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу 
У поданих відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 посилаються на те, що при вирішенні спору судами попередніх інстанцій були прийнятті обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті судових рішень першої та апеляційної інстанцій. Доводи відповідачки про те, що вона не є належним відповідачем безпідставні, що не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідачка, як вбачається із відзиву на позовну заяву, апеляційної та касаційної скарг, заперечує проти правомочності позивача, як співвласника, щодо реєстрації права власності на належну йому частку у спільному майні подружжя. Доводи і міркування відповідачки щодо заявленого позивачем позову зводяться до заперечення проти задоволення позовних вимог. Окрім того, позивач посилається на те, що державний реєстратор, який відмовив у вчиненні реєстраційної дії, не є належним відповідачем у спорах про визнання права власності.
У поданому відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Стасько О. Г. зазначив про орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 34 тис. грн.
ОСОБА_1  подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, у якому він вказує, що такі витрати не підлягають відшкодуванню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) перебували у зареєстрованому шлюбі.
Шлюб було укладено 10 січня 2006 року, зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чигиринського районного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 2.
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня         2017 року, який укладено між ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 , відповідачка стала власником земельної ділянки площею 0,2578 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 . 
09 жовтня 2017 року вказаний договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Чигиринського нотаріального округу Кашицькою О. Г., зареєстровано в реєстрі за № 1341. Чоловік покупця ОСОБА_3 -   ОСОБА_1 надав згоду на укладення цього договору, заява про згоду посвідчена приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О. Г. 09 жовтня 2017 року за реєстровим № 1338 (пункт 4 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2017 року).
На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 жовтня   2017 року, який укладено між ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 , відповідачка стала власником житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .
09 жовтня 2017 року вказаний договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Чигиринського нотаріального округу Кашицькою О. Г., зареєстровано в реєстрі за № 1339. Чоловік покупця ОСОБА_3 надав згоду на укладення цього договору, заява про згоду посвідчена приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О. Г. за реєстровим № 1338 (пункт 5 договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 жовтня 2017 року).
Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О. Г. за наслідками посвідчення договору купівлі-продажу             від 09 жовтня 2017 року проведена державна реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1356325771254, номер запису про право власності в ДРРПНМ 22736393 від 09 жовтня 2017 року). Зокрема до реєстру внесена інформація про належність вказаного житлового будинку ОСОБА_3 , форма власності - приватна, вид спільної власності - спільна сумісна. Інформація про інших суб`єктів права власності (співвласників) відсутня.
Також встановлено, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О. Г. за наслідками посвідчення договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2017 року проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7125485000:02:001:0252 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1373766871254, номер запису про право власності в ДРРПНМ 22735823             від 09 жовтня 2017 року). Зокрема до реєстру внесена інформація про належність вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 , форма власності - приватна, вид спільної власності - спільна сумісна. Інформація про інших суб`єктів права власності (співвласників) відсутня.
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою         статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу Українипередбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно частини другої статті 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.
У відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Як встановлено судами попередніх інстанцій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відносно житлового будинку та земельної ділянки, які були придбані ОСОБА_3 09 жовтня 2017 року, відсутня інформація про співвласників вказаних об`єктів нерухомого майна, а відповідач ОСОБА_3 зазначена єдиним власником, не зважаючи на наявність інформації про належність майна на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно (житловий будинок із господарськими будівлями та земельна ділянка, площею 0,2578) є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбано у період перебування сторін спору у шлюбі, який на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій розірвано не було. Відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права власності на зазначений житловий будинок із господарськими будівлями та земельну ділянку, не заперечувалось знаходження вказаного нерухомого майна у спільній сумісній власності.
Враховуючи те, що позивач є співвласником спірного сумісного майна подружжя, однак позбавлений можливості реалізувати своє право за відсутності відомостей про його право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суди дійшли правильного висновку про визнання об`єктом права спільної сумісної власності житлового будинку із господарськими будівлями та земельної ділянки по  АДРЕСА_1 .
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, якими визнано набуте за час шлюбу майно спільною сумісною власністю подружжя (позивача та відповідачки). Така незгода із судовими рішення суперечить доводам заявниці про те, що вона не заперечує ту обставину, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке було набуто за час перебування сторін спору у шлюбі. Відповідачка під час розгляду справи у суді першої інстанції позов не визнала, фактично проти задоволення позовних вимог заперечувала.
Із урахуванням зазначеного, суди дійшли правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.
Державний реєстратор не є належним відповідачем у спорі відносно права на нерухоме майно.
При вирішенні спору судом апеляційної інстанції надано належну оцінку доводам та аргументам апеляційної скарги відповідачки.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Висновки судів першої та апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_3 - ОСОБА_4  залишити без задоволення.
Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 березня         2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	Є. В. Синельников   	
 	С. Ф. Хопта  	
 	В. В. Шипович