ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22817/20                                                                     Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Бєлової Л.В.
суддів:                     Степанюка А.Г., Черпіцької Л.Т. 

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві, що оформлено листом від 02 червня 2020 року вих. №2600-0307-8/71817, про відмову ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії;
- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням відомостей, що вказані у довідках про заробітну плату від 02 січня 2020 року №2799/05/0107, від 02 січня 2020 року №2800/05/0107, від 02 січня 2020 року №2801/05/0107.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю:
визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оформлене листом від 02 червня 2020 року вих. №2600-0307-8/71817, про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії з урахуванням довідок про заробітну плату від 02 січня 2020 року №2799/05/0107, від 02 січня 2020 року №2800/05/0107, від 02 січня 2020 року №2801/05/0107, виданих Державним унітарним підприємством Республіки Крим «КРИМГЕОЛОГІЯ». 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01 січня 2020 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідок про заробітну плату від 02 січня 2020 року №2799/05/0107, від 02 січня 2020 року №2800/05/0107, від 02 січня 2020 року №2801/05/0107, виданих Державним унітарним підприємством Республіки Крим «КРИМГЕОЛОГІЯ» та з урахуванням проведених виплат.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. 
В обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що довідки, надані ОСОБА_1 не можуть бути враховані для здійснення перерахунку пенсії, оскільки видані установою, що знаходиться та здійснює свою діяльність на тимчасово окупованій території.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві. 
14 травня 2020 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням довідок про заробітну плату від 02 січня 2020 року №2799/05/0107, від 02 січня 2020 року №2800/05/0107, від 02 січня 2020 року №2801/05/0107.
ГУ ПФУ в м. Києві листом від 02 червня 2020 року вих. №2600-0307-8/71817 відмовило позивачу у перерахунку та виплаті пенсії, посилаючись на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595.
Вважаючи відмову у проведенні перерахунку пенсії протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що довідки про заробітну плату від 02 січня 2020 року №2799/05/0107, від 02 січня 2020 року №2800/05/0107, від 02 січня 2020 року №2801/05/0107, а також історична довідка Державного унітарного підприємства Республіки Крим «КРИМГЕОЛОГІЯ» від 02 січня 2020 року №2802/05/01.07, дійсно видані установою, що знаходиться та здійснює свою діяльність на окупованій території.
Водночас, визнання таких довідок відповідачем, необхідне для захисту прав позивача, який на даний час позбавлений у будь - який спосіб можливості отримати такі довідки від належної установи. Крім того, періоди роботи, зазначені в довідках, відповідають відомостям, зазначеним у трудовій книжці позивача. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (Порядок № 22-1). 
Відповідно до підпункту «в» пункту 7 Порядку заробітна плата для призначення пенсії за період роботи до 1 липня 2000 року підтверджується довідкою підприємства, установи, організації (форма і зміст довідки визначено в додатку 1 Порядку).
Згідно з пунктом 17 Порядку, така довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. 
Обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 1 липня 2000 року є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії трудової книжки) та було вірно встановлено судом першої інстанції, до 01 липня 2000 року позивач мав стаж роботи в Кримській геофізичній експедиції: з 01 січня 1988 року по 01 квітня 1989 року - в.о. начальника загону по дослідженню та випробування свердловин; з 01 квітня 1989 року по 10 листопада 1995 року - начальника загону по дослідженню та випробування свердловин (а.с. 16-18).
Позивач на підтвердження розміру заробітної плати для перерахунку пенсії за період роботи до 1 липня 2000 року надав відповідачу довідки про заробітну плату від 02 січня 2020 року №2799/05/0107 (а.с. 12), від 02 січня 2020 року №2800/05/0107 (а.с. 13), від 02 січня 2020 року №2801/05/0107 (а.с. 14), а також історичну довідку Державного унітарного підприємства Республіки Крим «КРИМГЕОЛОГІЯ» від 02 січня 2020 року №2802/05/01.07 (а.с. 19-20).
Відмовляючи позивачу у перерахунку та виплаті пенсії, відповідач посилався на постанову Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595.
Колеія суддів звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, зійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприжмствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» затверджено Тимчасовий порядок  фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства. 
При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, обгрунтування відмови у перерахунку пенсії позивача на підставі приписів вищевказаної постанови № 595 є безпідставним, оскільки у межах спірних правовідносин спірні довідки видані ОСОБА_1 підприємством, розташованим на території АР Крим, а постанова № 595 регулює правовідносини щодо фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям, здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства. 
Щодо доводів відповідача, викладених апеляційній скарзі, про те, що довідки, видані на тимчасово окупованій території не можуть бути взяті до уваги, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 3 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»  (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;
Згідно з частинами першою та другою  статті 4 Закону № 1207-VII  на тимчасово окупованій території на строк дії цього  Закону  поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
На підставі частини першої  статті 17 Закону № 1207-VII  передбачено, що у разі порушення положень цього  Закону  державні органи України застосовують механізми, передбачені  Законами України  та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
Згідно із  статтею 18 Закону № 1207-VII  громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених  Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема,  Законом № 1207-VII.
Згідно із частинами першою - третьою  статті 9 Закону № 1207-VII  передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до  Конституції  та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Разом з цим, Суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Аналогічний підхід до застосування наведених вище правових норм висловлено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року справа №233/1181/17.
Частиною першою  статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої  статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до  статті 346 КАС  не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.
Так, з матеріалів справи вбачається, що довідки про заробітну плату від 02 січня 2020 року №2799/05/0107, від 02 січня 2020 року №2800/05/0107, від 02 січня 2020 року №2801/05/0107, а також історична довідка Державного унітарного підприємства Республіки Крим «КРИМГЕОЛОГІЯ» від 02 січня 2020 року №2802/05/01.07, дійсно видані установою, що знаходиться та здійснює свою діяльність на окупованій території.
Однак, як вірно визначив суд першої інстанції, визнання таких довідок відповідачем, необхідне для захисту прав позивача, який на даний час позбавлений у будь - який спосіб можливості отримати такі довідки від належної установи.
Також, колегія суддів наголошує, що періоди роботи, зазначені в довідках, відповідають відомостям, зазначеним у трудовій книжці позивача.
Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку той факт, що документи видані установою на окупованій території та неможливість пенсійного органу здійснити їх перевірку, не може бути підставою для позбавлення права позивача на перерахунок та виплату пенсії.
Позитивним обов`язком держави в цілому та її державних органів, в тому числі Пенсійного фонду України, є забезпечення можливості збереження на державному підприємстві первинних документів. Незабезпечення належного зберігання вказаних документів в державних підприємствах, не витребування вичерпної інформації органами пенсійного фонду і невиконання своїх гарантійних функції державою, незалежно від надзвичайності підстав та як наслідок обмеження громадянам в реалізації та підтвердженні прав на пенсійне забезпечення, не повинно нівелювати або обмежувати конституційні права позивача на їх підтвердження документами, що залишилися в АРК Крим.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що прийняте відповідачем рішення ГУ ПФУ в м. Києві, що оформлено листом від 02 червня 2020 року вих. №2600-0307-8/71817, про відмову ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії не відповідає положенням діючого законодавства та міжнародним принципам верховенства права щодо прав людей на тимчасово окупованій території України.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року - залишити без задоволення. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                         Л.В. Бєлова

Судді                                                                                               А.Г. Степанюк, 

                                                                                                        Л.Т. Черпіцька