КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                    Апеляційне провадження № 22-ц/824/12718/2021
                              Справа 757/11729/20-ц
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
03 вересня 2021 року                                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суду м. Києва про передачу справи на розгляд до іншого суду, постановлену у складі судді Підпалого В.В. в м. Київ 04 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Невечері Валентини Григорівни, третя особа ОСОБА_4 про стягнення вартості нерухомого майна за договором купівлі-продажу нежилих приміщень,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення вартості нерухомого майна за договором купівлі-продажу нежилих приміщень.
Позов мотивовано тим, що 30 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, згідно якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність предмет договору - нежитлове приміщення № 1 групи приміщень № 20 та нежитлові приміщення (групи нежитлових приміщень № 21) в літері Д, загальною площею 92 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , за 3352521,00 грн. Згідно п. 2.1 договору, за домовленістю сторін продаж нежитлових приміщень вчиняється за 3352521,00, які будуть сплачені покупцем в строк до 02 квітня 2017 року. За умовами п. 3.2 договору сторони домовилися, що підписання цього договору сторонами та його нотаріальне посвідчення є підставою для проведення державної реєстрації права власності покупця на нежитлові приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в день нотаріального посвідчення цього договору. В п. 7.2 договору вказано, що покупець зобов`язується сплатити продавцю вартість нерухомого майна в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Системний аналізу змісту п. 2.2, 7.2 договору в сукупності з іншими умовами договору дає підстави стверджувати, що цими пунктами договору зафіксовано не факт передачі грошових коштів покупцем продавцю, а лише зобов`язання покупця здійснити таку оплату (передачу грошових коштів) за ціною та в порядку, передбачених умовами цього договору, зокрема, в строк до 02 квітня 2017 року. В спірній ситуації ОСОБА_3 як покупець не виконав свого обов`язку по оплаті товару, однак фактично отримав товар від позивача як продавця і зареєстрував право власності на нього на своє ім`я, тому позивач набув право вимоги оплати товару відповідно до ч. 3 ст. 692 ЦК України, а ОСОБА_3 не звільнений від відповідальності за порушення п.п. 2.1, 7.2 договору. 
На підставі вищевикладеного просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь вартість нерухомого майна за договором купівлі-продажу нежилих приміщень від 30 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Невечері В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 328, в сумі 3352521 грн., стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Невечері В.Г. на свою користь 10000 грн. відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області за підсудністю.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в позовній заяві позивач вказував, що даний позов подається ним в порядку ч. 1 ст. 30 ЦПК України за правилами виключної підсудності, оскільки в контексті даної справи предметом спору є грошові кошти (грошова вимога), яка має прямий і очевидний зв`язок з нерухомим майном, оскільки грошові кошти, які є предметом спору, складають вартість нерухомого майна за договором купівлі-продажу нежилих приміщень, укладеного між сторонами та не передані позивачу відповідачем ОСОБА_3 у зв`язку з невиконанням останнім вказаного договору, об`єктом якого є саме нерухоме майно та похідні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди з нотаріуса, а тому спір є підсудним за правилами виключної підсудності суду за місцезнаходженням нерухомого майна, а саме м. Київ вул. Інститутська 17/5-19, що територіально розташоване у Печерському районі м. Києва.
Наводив правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11 липня 2019 року у справі № 462/7217/18, згідно якого виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо. так і опосередковано, зокрема до спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо, та постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17, згідно якого правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно, зокрема щодо спорів з приводу невиконання сторонами договору, об`єктом якого є нерухоме майно.
Посилався на рішення ЄСПЛ від 13 липня 1995 року у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства», яким при визначенні змісту терміну «передбачений законом» сформульовано наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідністю скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.
З огляду на зазначений підхід ЄСПЛ до тлумачення правових норм, вважав, що положення ст. 30 ЦПК України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.
Наголошував, що порушення правил територіальної підсудності чинним ЦПК України віднесено до істотного порушення процесуального закону, що тягне за собою безумовне скасування судового рішення.
Зазначив, що передаючи справу за позовом ОСОБА_1 на розгляд по суті до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області, суд не врахував, що позивач як учасник справи має право користуватися визначеними законом процесуальними правами, в тому числі й правом на розгляд справи з дотриманням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. 
Вказував, що під порушенням правил підсудності розуміється безпідставна передача справи до іншого суду першої інстанції, до компетенції якого не відноситься вирішення даного спору. що є порушенням конвенційного принципу «суд, встановлений законом» та порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
 
Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 в електронній формі надійшов відзив на апеляційну скаргу без доказів направлення копії цього відзиву іншим учасникам справи.
З цього приводу представник ОСОБА_5 посилався на те, що відповідно до ч. 7 ст. 43 ЦПК України учасник справи звільняється від обов`язку надсилати іншим учасникам справи або подавати до суду копії документів відповідно до кількості учасників справи, якщо він подає документи до суду в електронній формі.
 
Разом із тим, вказані положення закону були дійсними до 26 травня 2021 року.
 
Відповідно до ч. 7 ст. 43 ЦПК України в чинній редакції, яка набрала законної сили з 26 травня 2021 року, у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 360 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
 
Частиною четвертою статті 183 ЦПК України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
 
Оскільки до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не додано доказів надсилання його копій усім іншим учасникам справи, апеляційний суд залишає цей відзив без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Передаючи справу на розгляд іншому суду ухвалою від 04 лютого 2021 року, суд першої інстанції виходив із положень ч. 1 ст. 27 ЦПК України і тих обставин, що зі змісту відповіді на запит Печерського районного суду м. Києва щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , одержаного судом 03 лютого 2021 року, відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.
 
Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про стягнення вартості нерухомого майна за договором купівлі-продажу нежилих приміщень та до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу з позовом про відшкодування моральної шкоди.
 
На а. с. 7 знаходиться копія договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 30 березня 2017 року, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за цим договором продавець передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) нежитлове приміщення № 1 групи приміщень № 20, нежитлові приміщення (групи приміщень № 21) в літері Д загальною площею 92,0 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , і сплачує їх вартість за ціною та у порядку, що передбачені цим договором. 
Згідно п. 2.1 договору за домовленістю сторін продаж нежитлових приміщень вчиняється за 3352521 грн., які будуть сплачені покупцем в строк до 02 квітня 2017 року.
Згідно п. 3.2 договору сторони домовилися, що підписання цього договору сторонами та його нотаріальне посвідчення є підставою для проведення державної реєстрації права власності покупця на нежитлові приміщення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в день нотаріального посвідчення цього договору.
Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Невечерею В.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 322.
 
На а. с. 10 наявна копія претензії від 24 січня 2021 року, адресована представником ОСОБА_1 ОСОБА_3 , за змістом якої повідомлялося про невиконання ОСОБА_3 п. 2.1 договору  купівлі-продажу частини нежитлових приміщень від 31 березня 2017 року та пропонувалося протягом 7 календарних днів з моменту отримання претензії сплатити 3352521 грн. на рахунок отримувача.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
 
За загальним правилом частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
 
Відповідно до ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (виключна підсудність). 
 
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» (абзац перший пункту 41, пункт 42), перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
 
Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
 
Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).
 
З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.
 
Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
 
Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
 
Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 506/33/19 (провадження № 61-20277св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 404/3167/18 (провадження № 61-7315св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 та інших.
 
У разі конкуренції правил підсудності (щодо позовних вимог, на одну з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.
 
З огляду на викладене, оскільки спір між сторонами виник з приводу виконання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , а отже в межах територіальної підсудності Печерського районного суду м. Києва, суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження в справі мав керувався правилами ст. 30 ЦПК України щодо виключної підсудності за місцезнаходженням нерухомого майна, однак помилково не зробив цього.
 
Направляючи справу на розгляд до іншого суду на підставі ст. 31 ЦПК України, суд першої інстанції залишив поза увагою зазначені обставини та вимоги ст. 30 ЦПК України, незважаючи на те, що ОСОБА_1 безпосередньо в позові наводив обґрунтування вибору ним правил виключної підсудності відповідно до ст. 30 ЦПК України, що свідчить про поверховий підхід суду при дослідженні змісту позову і матеріалів справи в цілому.
 
Відтак, висновки суду першої інстанції про те, що справа підсудна Дніпровському районному суду Дніпропетровської області, не відповідають обставинам справи, зроблені судом за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та із порушенням норм процесуального права.
 
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
 
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
 
З огляду на наведене Дніпровський районний суд Дніпропетровської області не є судом, встановленим законом для розгляду спору з приводу нерухомого майна, яке розташоване у м. Київ, на що суд першої інстанції, направляючи справу за територіальною підсудністю, не звернув уваги.
 
Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншому суду за підсудністю є помилковими і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.
 
Відповідно до приписів п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з порушенням норм процесуального права.
 
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року про передачу справи на розгляд до іншого суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

  Судді:                                                                                                Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                        Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                                        Яворський М.А.