РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/14484/20
Провадження № 22-ц/4815/612/21

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В., 
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Ю.Ес.Ай." про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Ю.Ес.Ай." про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, що сталась 06.08.2018 року близько 04.40 год. внаслідок ДТП. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що на момент настання ДТП, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у відповідача за шкоду спричинену майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу АМ 3938434, що діяв станом на дату спричинення такої шкоди.
Згідно ч.1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Позивачка є матір`ю загиблого та непрацездатною особою – пенсіонером за віком, що підтверджується наданими нею доказами. Її пенсія становить 2000,00 грн.,
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує не тільки перебуванням на утриманні у загиблого сина, а й на праві на одержання від нього такого утримання.
Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Згідно з ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відмовляючи в позові про стягнення зі страховика страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивачки, що вона потребувала від сина ОСОБА_3 матеріальної допомоги, і що син надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом засобів до її існування.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 06.08.2018, виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.(а.с.12)
Постановою слідчого управління від 31.10.2018 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12018180000000455 від 06.08.2018 року за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, закрито в зв`язку з встановленням в діянні ОСОБА_2 відсутності складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. (а.с. 10-11)
ОСОБА_4 являється матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 22.07.1975 року відділом ЗАГС м. Рівне, актовий запис 1717 (а.с.13) Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище ОСОБА_5 на ОСОБА_6 . (а.с 18)
Позивачка є пенсіонером довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 10.11.2006 року Пенсійним фондом України та відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є непрацездатною особою. (а.с.17).
Згідно із ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку), виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
За вимогами ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "Renault Scenic" д/н НОМЕР_4 на момент ДТП була застрахована Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Ю.Ес.Ай." за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № АМ 3938434. (а.с.50)
17.01.2019 року представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та в поданій заяві просив здійснити виплату страхового відшкодування (а.с.9).
24.04.2019 року листом №51-1583 відповідач повідомив представника позивача та позивача про те, що не визнає майнові вимоги щодо відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого, на умовах встановлених ст.1200 ЦК України в розмірі 134 028,00 грн., посилаючись на те, що позивачем не надано доказів перебування на утриманні загиблого сина ОСОБА_3 (а.с.21)
Згідно з п. 22.1 ст. 22 згаданого Закону, у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 27.2 ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Згідно з ч.1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.
Для обґрунтування своїх позовних вимог позивачкою був наданий акт, що ОСОБА_3 до моменту своєї загибелі проживав разом з нею та підтримував її морально та матеріально.
Місцевий суд дійшов вірного висновку, що наданий суду акт, за яким позивачка ОСОБА_1 потребувала утримання та перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , оскільки її дохід був незначним, не є достатнім та допустимим доказом перебування позивача на утриманні загиблого сина ОСОБА_3 та її потреби у матеріальній допомозі. Зокрема відсутні докази, що до дня смерті він був працевлаштованим та отримував дохід, за який міг утримувати свою матір, а вона мала дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, а також, що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування.
Твердження позивачки, що оскільки вона є непрацездатною особою, і відповідно до ст. 202 СК України, мала право на одержання від сина утримання, місцевий суд з посиланням на роз`яснення дані в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди») та за відсутності відповідних доказів, обґрунтовано їх не взяв до уваги.
Тобто, матеріали справи не містять доказів надання страховику документів, які є передумовою для прийняття відповідачем рішення щодо виплати страхового відшкодування.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року, справа № 705/3172/19, провадження № 61-10103св20.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий:                                                                                 С.В. Боймиструк

Судді:                                                                                             С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук