ПОСТАНОВА
Іменем України

11 серпня 2021 року 

м. Київ
справа №552/1523/17
адміністративне провадження №К/9901/3779/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Кравчука В.М., суддів Берназюка Я.О., Стародуба О.П.

розглянув у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Міністерства оборони України 
на постанову Київського районного суду м. Полтави від 24.05.2017 (суддя Турченко Т.В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 (колегія у складі суддів Шевцової Н.В., Макаренко Я.М., Мінаєвої О.М.) 
у справі № 552/1523/17
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України
про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

І. РУХ СПРАВИ

1.          17.03.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:
-          визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду війни 2 групи з 24.11.2015, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 03.03.2017 №20, п.10;
-          зобов`язати відповідача призначити одноразову грошову допомогу як інваліду війни 2 групи з 24.11.2015, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 та статей 16-16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на день встановленні інвалідності та вжити заходів до її виплати.
2.          Постановою Київського районного суду м. Полтави від 24.05.2017, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017, позов задоволено.
3.          02.11.2017 до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга відповідача на зазначені судові рішення. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувані рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
4.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.11.2017 касаційну скаргу відповідача залишено без руху. У зв`язку із ліквідацією вказаного суду справу передано Верховному Суду. 
5.          Ухвалою Верховного Суду від 31.01.2018 відкрито касаційне провадження.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 21.10.1984 по 11.02.1987 позивач проходив строкову військову службу в Збройних Силах колишнього СРСР; брав участь в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан з лютого 1985 року по лютий 1987 року у складі військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , де отримав поранення та контузію. Наведе підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи №1477 від 12.10.2015 обласного бюро СМЕ ДОЗ Полтавської ОДА.
7.          Згідно з протоколом №3843 від 16.10.2015 Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України встановлено, що наявні в позивача поранення (контузія) та захворювання є такими, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії.
8.          Відповідно до акту огляду МСЕК серії АВ №0188114 йому вперше з 24.11.2015 встановлено другу групу інвалідності безтерміново.
9.          16.12.2015 ОСОБА_1 звернувся до Полтавського обласного військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності.
10.          01.02.2017 Полтавський обласний військовий комісаріат направив на адресу Департаменту фінансів Міністерства оборони України висновок щодо можливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , який з 24.11.2015 визнаний інвалідом 2 групи.
11.          Згідно з Витягом з Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №20 від 03.03.2017 ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки не подано документ, що свідчить про обставини поранення.
12.          Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

13.          В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що з моменту встановлення ІІ групи інвалідності він набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16-2 Закону № 2011-XII, у призначенні якої відповідач протиправно відмовив, мотивуючи своє рішення тим, що ним не надано документ, що свідчить про причини та обставини поранення.
14.          На думку позивача, такі дії Міністерства оборони України є протиправними, оскільки наданий витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця № 3843 від 16.10.2015 та висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи,  свідчить про відсутність в його діях протиправного діяння на момент отримання поранення (контузії) і є належними документами, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
15.          Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на правомірність прийнятого рішення.

ІV. ОЦІНКИ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

16.          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що форма документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), законодавчо не визначена, а тому, за приписами пункту 11 Порядку № 975, такими документами можуть бути будь-які відомості, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).
17.          Акт судово- медичного дослідження (обстеження) та протокол Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, підтверджують, що поранення, контузія та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
18.          Також, в матеріалах справи відсутні дані, що позивач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, та відсутні відомості  щодо перебування позивача під час поранення у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

19.          У касаційній скарзі відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.
20.          Скаржник зазначає про те, що позивачем не було надано жодного документу, що свідчить про причини та обставини поранення  (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, що безпідставно залишилося поза увагою суду першої інстанції.
21.          Відповідач посилається на відсутність документів про обставини мінно-вибухової травми та контузії головного мозку, які б підтверджували хоча б факт отримання позивачем контузії головного мозку, що, також свідчить про те. що рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги  по причині відсутності документа про обставини поранення є законним та обґрунтованим.
22.          Скаржник також зазначає, що зобов`язання Міністерство оборони України призначити одноразову грошову допомогу є втручанням в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
23.          Крім того, дана справа повинна була розглядатися в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів, оскільки відповідачем по даній справі виступає центральний орган виконавчої влади – Міністерство оборони України.  
24.          Позивач відзиву на касаційну скаргу не надав. 

VІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

25.          Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права та дійшов таких висновків.
26.          Предметом спору у цій справі є оскарження дій Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, передбаченої п. «б» ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-XII. Як на підставу для такої відмови, суб`єкт владних повноважень покликається на ту обставину, що позивачем не надано документ, що свідчить про причини та обставини поранення.
27.          Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді.
28.          Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 10.04.2019 у справі №   822/220/18 відступив від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах в частині визнання актів судово-медичного дослідження та витягів з протоколу військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, достатніми та належними доказами, у розумінні п. 11 Порядку № 975, що свідчать про причини та обставини поранення (травми, контузії та захворювання) військовослужбовця, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №729/426/17, від 21.08.2018 у справі №295/13892/16-а, від 23.10.2018 у справі №822/3005/17, від 11.12.2018 у справі №740/1538/17, від 29.01.2019 у справі №293/342/17, та сформулював наступний правовий висновок: 

«документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення. Неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міноборони обов`язку щодо їх витребовування».

29.          У зазначеній справі Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що надані позивачем документи, на підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва), а саме: акт судово-медичного дослідження та протокол засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону, не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. 
30.          Суд не знаходить підстав для відступу від цього правового висновку у справі, що розглядається.
31.          Відтак, у контексті спірних правовідносин та обставин даної справи, колегія суддів зазначає, що надані позивачем документи, на підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва), а саме: протокол засідання Центральної військово-лікарської комісії від 16.10.2015 року №3843 та акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 1477, вказують лише на характер і давність тілесних ушкоджень і не містять відомостей про обставини поранення позивача.
32.          За таких обставин, колегія суддів дійшла про те, що позивачем не додано документ, який свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), а тому Міністерство оборони України обґрунтовано відмовило позивачу у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги.
33.          Зазначена правова позиція, також, підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах від 04.03.2021 у справі №280/4768/18, від 23.12.2020 у справі №825/2006/16, від 28.01.2021 у справі № 640/2558/19.
34.          Отже, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права при ухваленні судових рішень.
35.          Щодо предметної підсудності даної справи, то Суд зазначає, що одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та про зобов`язання виплати якої ставить питання позивач, відноситься до соціальних виплат, а тому даний спір належить розглядати місцевим загальним судом як адміністративним в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року.
36.          Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2019 року у справі № 592/3134/17.
37.          З приводу доводів відповідача в касаційній скарзі про втручання судами попередніх інстанцій в його дискреційні повноваження, зобов`язавши прийняти рішення, Суд зазначає наступне.
38.          На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
39.          Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
40.          За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
41.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статей 341, 345, 351, 356 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Постанову Київського районного суду м. Полтави від 24 травня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2017 року у справі №552/1523/17 скасувати.
Ухвалити нову постанову. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.          

Суддя                                                                                                  В.М. Кравчук

Суддя                                                                                                  Я.О. Берназюк

Суддя                                                                                                  О.П. Стародуб