КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №756/16424/20                                                                                  Головуючий у І інстанції Шролик І.С.
Провадження №22-ц/824/8413/2021                                                            Доповідач у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
судді-доповідача                                                      Голуб С.А.,  
            суддів:                                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
            за участі секретаря судового засідання                 Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання частини кредитного договору недійсним та визнання зобов`язання припиненим,
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року позивач звернулася до суду першої інстанції із вказаним позовом посилаючись на те, що між АТ «Ідея Банк» та позивачем 11 вересня 2018 року укладений кредитний договір Р25.00606.004325342. За умовами укладеного договору ОСОБА_1 отримала в позику грошові кошти від АТ «Ідея Банк» в сумі 97506 грн. на поточні потреби.
Відповідно до п.1.4 договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, яка включає в себе: надання інформації по рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, позичальник оплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором.
Згідно Графіку щомісячних платежів, передбаченому п.6 договору позичальник ОСОБА_1 має сплатити комісію в сумарному розмірі 168782,89 грн. за період з 11 жовтня 2018 року по 11 вересня 2023 року. Вважає, що наявність у кредитному договорі вказаного пункту щодо плати за обслуговування кредиту є не тільки несправедливими, але й такими, що обмежують права споживача в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує вимоги Закону України «Про споживче кредитування», взагалі є забороненою нечесною підприємницькою практикою, що вводить споживача в оману та агресивною в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначає, що згідно графіку платежів за період з 11 жовтня 2018 року по 11 серпня 2020 року нею сплачено заборгованість за отриманими кредитним коштами в загальному розмірі 104332,14 грн., з яких на сплату за обслуговування кредиту спрямовано 75442,81 грн. Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України на нікчемність окремих пунктів кредитного договору п.п.1.4,6 в частині визначення розміру комісії (графа7), ставить вимоги про зарахування сплачених коштів 75442,81 грн. в рахунок погашення кредитної заборгованості. З урахуванням суми кредиту 97506 грн., розміру погашених відсотків - 3334,63 грн., плати за нікчемними умовами договору - 75442,81 грн., вважає, що переплата за отриманим кредитом складає 2081,14 грн.
На підставі викладеного в позові, просила суд першої інстанції визнати недійсними положення п.1.4 договору №Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року; визнати недійсними положення п.6 договору №Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року в частині встановлення комісії; визнати виконаними зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року, застосувати наслідки передбачені ст.216 ЦК України.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Визнано виконаними зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року перед Акціонерним товариством «Ідея Банк».
Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати за надання юридичних послуг в сумі 10000 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ «Ідея Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що пунктом 1.4 Кредитного договору, на який посилається позивач встановлено, що Банк встановив плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: - надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС - повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; - надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; - опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо.
Пунктом 3.2.4 Кредитного договору  встановлений порядок безоплатного надання банком інформації   передбачений ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування»,  відповідно до якого не частіше одного разу на місяць позичальник має право вимагати у Банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої Банку, виписки з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватись позичальнику за законом.
Порівнюючи зміст вищенаведених пунктів Кредитного договору та аналізуючи зміст ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» апелянт доходить висновку, що послуги, передбачені п. 1.4 Кредитного договору, не є тотожними тим, надання яких передбачено ст. 11 Закону, та п.3.2.4 Кредитного договору. Зокрема якщо ст. 11 Закону та п.3.2.4 Кредитного договору передбачають можливості отримувати позичальником інформації не частіше одного разу на місяць, п. 1.4 Кредитного договору відповідних обмежень не містить, а також гарантує опрацювання банком запитів позичальника направлених різними каналами зв`язку.
Підписуючи договір, позивач чітко засвідчив факт ознайомлення з його умовами та дав свою згоду на отримання кредиту на цих умовах , при цьому позивач не вбачала в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до неї, як споживача.
Більше того, підписуючи кредитний договір, позивач засвідчив факт ознайомлення з його умовами та надав свою згоду на отримання послуги на цих умовах.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про нікчемність умов кредитного договору є передчасним та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.
Щодо задоволення вимог в частині оплати юридичних послуг позивачу особою, яка є фахівцем в галузі права, а не адвокатом, то такий висновок суду суперечить нормам цивільно-процесуального кодексу, а також Закону України «Про адвокатуру».
            На підставі викладеного в апеляційній скарзі, АТ «Ідея Банк» просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник АТ «ІдеаБанк» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.
            Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, враховуючи наступне.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи було встановлено саме нікчемність окремих пунктів кредитного договору, що суперечить загальним засадам про договір та Закону України «Про захист прав споживачів».
Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що між АТ «Ідея Банк» та позивачем ОСОБА_1 11 вересня 2018 року укладений кредитний договір Р25.00606.004325342 (а.с.8-11).
За умовами укладеного договору (п.1.1.) ОСОБА_1 отримала в позику грошові кошти в сумі 97506 грн. від АТ «Ідея Банк» на поточні потреби.
Відповідно до п.1.4 договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, яка включає в себе: надання інформації по рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник оплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором.
У пункті 6 договору міститься графік щомісячних платежів за кредитним договором у графі 7 зазначена плата за обслуговування кредиту, розмір якої щомісячно становить від 3675,98 грн. до 1950,12 грн. (а.с.10).
Згідно відомостей зі сайту АТ «Ідея Банк»» в історії операцій по кредитному договору Р25.00606.004325342 містяться відомості про дату, розмір та суми погашення ОСОБА_1 кредитної заборгованості за період з 10 жовтня 2018 року по 11 серпня 2020 року в загальному розмірі 104708,70 грн. (а.с.12).
ОСОБА_1 надано інформацію про здійснені нею платежі за договором Р25.00606.004325342 із зазначенням дати проведеної операції, розміру погашення кредитних коштів та розмір спрямованих коштів за призначенням згідно графіку (а.с.13).
Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.
Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину.
Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), а також висновкам, зокрема висловленим у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17 (провадження № 61-40342св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).
У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Отже, на підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пункт 1.4 кредитного договору від Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року та п.6 договору в частині графіку погашення кредитної заборгованості ( графа 7.4) є нікчемними на підставі частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяли на момент його укладення.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду за наявності належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновки суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, а саме в частині стягнення з відповідача витрат за надання юридичних послуг.
Так, у відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
            Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просила суд вирішити питання щодо стягнення з відповідача понесених нею витрат на юридичні послуги, які були надані фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . На підтвердження понесених витрат позивача надала суду договір про надання юридичних послуг №01/12, акт приймання-передачі наданих послуг №1 до вказаного договору та квитанцію до прибуткового касового ордеру.
Разом з тим, в розумінні положень ст. 133 ЦПК України одним із видів судових витрат є витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з вище перелічених норм чинного законодавства України професійна правнича допомога надається виключно адвокатами, що закріплено ст. 137 ЦПК України.
З урахуванням того, що суду не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_2 має право на надання професійної правничої допомоги та є адвокатом, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на юридичні послуги є передчасним, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.
Також, колегія суддів вважає недоцільним посилання суду на правові висновки Верховного Суду у справі №379/1418/18, оскільки у даній справі вирішувалось питання про відшкодування саме витрат на правову допомогу, яка надавалась адвокатом.
Також недоцільним є посилання позивачки на правові позиції ВС висловлені у справі №161/11180/13-ц оскільки в тій справі стягувались витрати на правову допомогу надану фахівцем у галузі права за нормам ЦПК України  2004 року, які на час розгляду справи вже втратили свою чинність.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині стягнення з відповідача витрат на юридичні послуги, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача витрат на юридичні послуги скасувати.
Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у даній справі в частині стягнення витрат на юридичні послуги скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вимог щодо стягнення витрат за надання юридичних послуг .
В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 08 липня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: