ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" серпня 2021 р.           Справа№ 910/12763/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Алданової  С.О.
суддів:            Зубець  Л.П. 
          Мартюк  А.І. 
 
при секретарі судового засідання Позюбан А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасна лікарня» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021
у справі № 910/12763/20 (суддя: Нечай О.В.)
за позовом Керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави
в особі 1) Комунального підприємства «Лікарня № 1» Житомирської міської ради
2) Житомирської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасна лікарня»
про визнання недійсним пункту договору та стягнення 165 415,89 грн
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:
Керівник Житомирської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою в інтересах держави в особі Комунального підприємства «Лікарня № 1» Житомирської міської ради, Житомирської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасна лікарня» про визнання недійсним пункту договору та стягнення 165 415,89 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні договору про закупівлю №  100 від 26.03.2020 відповідачем не дотримано вимог законодавства України при включенні податку на додану вартість до загальної ціни договору, у зв`язку з чим виникли підстави для визнання в судовому порядку недійсним пункту 3.1 вказаного договору, а також стягнення безпідставно набутих відповідачем бюджетних коштів у сумі 165 415,89 грн.
Обґрунтовуючи підстави звернення, прокурор посилався на те, що позивачем-1 застосовано недостатньо заходів для повернення бюджетних коштів та не вжито жодних заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом. Крім того, виконання договору здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету і порушення, допущені при його укладенні, призводять до порушення майнових прав територіальної громади Житомирської міської ради. Однак, Житомирська міська рада, будучи наділеною повноваженнями щодо контролю за ефективним та цільовим використанням коштів місцевого бюджету, жодних заходів щодо стягнення з відповідача грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, не вжила, що, на думку прокурора, свідчить про неналежне виконання позивачем-2 своїх повноважень.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 в справі №  910/12763/20 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Сучасна лікарня» на користь Комунального підприємства «Лікарня № 1» Житомирської міської ради грошові кошти в сумі 165 415, 89 грн шляхом перерахування їх на рахунок №UA118201720344340004000000266, ДКС України в м. Києві. В іншій частині позову відмовлено. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн покладено на Житомирську обласну прокуратуру. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасна лікарня» на користь Житомирської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 481, 24 грн. 
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ «Сучасна лікарня» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 в справі №  910/12763/20 в частині стягнення з ТОВ «Сучасна лікарня» грошових коштів в сумі 165 415, 89 грн та прийняти в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення 165 415, 89 грн. 
Скаржник зазначає, що станом на момент укладення спірного договору, Податковий кодекс України не містив положень про звільнення від оподаткування групи товарів, які було поставлено відповідачем. Також відповідач зазначає, що ПДВ у складі ціни товару сплачувалось покупцем за наявності правової підстави (договору), що виключає можливість стягнення такої суми на підставі ст.1212 ЦК України. При цьому, відповідач вказує, що на момент укладення договору ним було нараховано і сплачено до державного бюджету податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування 7%, а тому повернення цих коштів можливе виключно податковими органами на підставі визначеної ПК України процедури.
Позивач та прокурор у відзивах на апеляційну скаргу просять залишити рішення в оскаржуваній частині без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з посиланням на те, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX групу товарів, яку в тому числі було поставлено за договором звільнено від оподаткування, а також те, що твердження скаржника про сплату ним  до бюджету ПДВ у розмірі 165415.89 грн. є бездоказовими та необґрунтованими.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2021, апеляційна скарга ТОВ «Сучасна лікарня» у справі №  .910/12763/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Владимиренко С.В., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Сучасна лікарня» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 в справі № 910/12763/20 та повідомлено учасників справи про те, що її розгляд відбудеться 24.06.2021 р.
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Корсака В.А. який входять до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О (головуючий), Владимиренко С.В., Зубець Л.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2021 р. справу прийнято до провадження визначеним складом суду, розгляд справи відкладено на 16.08.2021 р.
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Владимиренко С.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2021, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Мартюк А.І., Зубець Л.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.08.2021 справу №910/12763/20 за апеляційною скаргою ТОВ «Сучасна лікарня» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 прийнято до провадження визначеним складом суду.
Представник відповідача в судовому засіданні 16.08.2021 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Прокурор у судовому засіданні 16.08.2021 заперечив проти доводів апелянта та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Позивачі явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про причину неявки колегію суддів не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.03.2020 між Комунальним підприємством «Лікарня № 1» Житомирської міської ради, як замовником (далі - позивач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасна лікарня», як постачальником (далі - відповідач) укладено договір про закупівлю № 100 (далі - Договір), згідно з пунктами 1.1, 1.2 якого постачальник зобов`язується поставити, провести інструктаж та навчання персоналу та ввести в експлуатацію, а замовник - прийняти і оплатити медичне обладнання за ДК 021:2015 - 33190000 - 8 Медичне обладнання та вироби медичного призначення різні. Найменування, кількість, асортимент товару вказується в Специфікації (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною цього Договору.
Відповідно до п. 3.1 Договору ціна Договору (загальна вартість товару, що поставляється за цим Договором) становить 2 528 500,00 грн, у томі числі ПДВ - 165 415,89 грн.
За умовами пункту 3.3 Договору ціна за одиницю товару вказується з урахуванням податків і зборів, що сплачені або мають бути сплачені, витрат на транспортування, страхування, завантаження, розвантаження, сплату митних тарифів, витрат на інструктаж і навчання персоналу та введення товару в експлуатацію, а також усіх інших витрат постачальника.
У розділах IV та V Договору сторони погодили порядок здійснення оплати та поставки товару.
Згідно з п. 10.1 Договору, останній вступає в силу з дати його підписання і діє до 31 грудня 2020 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.
У Додатку № 1 до Договору сторони погодили Специфікацію на товар загальною вартістю 2 528 500,00 грн, у томі числі ПДВ - 165 415,89 грн.
Відповідач виставив позивачу-1 рахунок-фактуру № СУ-0000228 від 26.03.2020 на суму 2 528 500,00 грн, у томі числі ПДВ - 165 415,89 грн.
Вказаний рахунок сплачено 30.03.2020, що підтверджується платіжним дорученням №429 від 27.03.2020.
Видаткові накладні № СУ-0000228/1 від 01.04.2020 на суму 481 000,00 грн, №  СУ-0000228/2 від 19.05.2020 на суму 130 000,00 грн, № СУ-0000228/3 від 05.06.2020 на суму 1 254 000,00 грн, № СУ-0000228/4 від 15.06.2020 на суму 663 500,00 грн. свідчать про те, що відповідачем поставлено, а позивачем-1 прийнято товар загальною вартістю 2 528 500,00 грн.
Позивач-1 листом № 1146 від 25.05.2020 просив відповідача повернути надлишково сплачені грошові кошти (ставку ПДВ) за Договором, згідно з актами коригування ПДВ.
У відповідь на вказаний лист, відповідач, листом вих. № 25/57 від 01.06.2020 повідомив позивача-1, що ПДВ у сумі 165 415,89 грн був включений ним до складу податкових зобов`язань за березень 2020 року за зареєстрованою податковою накладною № 108 від 30.03.2020. Також відповідач повідомив про те, що питання про повернення ПДВ буде розглянуто відповідачем після отримання від податкового органу роз`яснень у відповідь на заяву відповідача про надання індивідуальної податкової консультації.
Позивач-1 повторно звернувся до відповідача листом № 1319 від 17.06.2020 у якому просив протягом 5 робочих днів з дня його отримання повернути 165 415,89 грн. (ПДВ, що сплачений за Договором) на розрахунковий рахунок позивача-1 та підписати додаткову угоду до Договору і Специфікацію до нього, з урахуванням положень законодавства щодо звільнення від сплати ПДВ операцій з постачання товарів, необхідних для виконання заходів, спрямованих на боротьбу із COVID-19.
Доказів виконання вимог щодо повернення надлишково сплачених коштів до матеріалів справи не надано, що в свою чергу й стало підставою для звернення з позовом в тому числі у частині вимоги про стягнення 165 415,89 грн., із задоволенням якої не погоджується відповідач у апеляційній скарзі.
Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 19.11.2019 у справі №918/204/18 та від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 та від 05.05.2020 у справі № 911/1634/19.
Конструкція ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
Так, укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, закупівля обладнання за яким проводиться на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.03.2020 № 87, введеного в дію Указом Президента України № 87/2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (пп. 1.3 та 4.1 Договору).
Договори поставки підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 189 ГК України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях.
У пункті 3.1 Договору сторони погодили ціну Договору в розмірі 2 528 500,00 грн, у томі числі ПДВ - 165 415,89 грн.
При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX), який набрав чинності з 02.04.2020, пункт 71 підрозділу 2 Розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України викладено в наступній редакції: «Тимчасово, на період, що закінчується останнім календарним днем місяця, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та/або операції з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України. У разі здійснення операцій, звільнених відповідно до цього пункту, положення пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу та положення статті 199 цього Кодексу не застосовуються щодо таких операцій. Норми цього пункту застосовуються до операцій, здійснених починаючи з 17 березня 2020 року».
Постановою Кабінету Міністрів України № 224 від 20.03.2020 (далі - Постанова №224, в редакції станом на дату укладення Договору) було затверджено перелік лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання, необхідних для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), які звільняються від сплати ввізного мита та операції з ввезення яких на митну територію України звільняються від оподаткування податком на додану вартість.
Враховуючи викладене та те, що Договір було укладено сторонами 26.03.2020, в той час, як Закон № 540-ІХ набрав чинності з 02.04.2020, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання п. 3.1 Договору (у якому зазначено ціну договору з ПДВ) недійсним. 
У вказаній частині рішення суду першої інстанції відповідачем не оспорюється, а томуй не підлягає перегляду в апеляційному порядку.
Скаржник не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних про стягнення з нього безпідставно набутих грошових коштів у сумі 165 415,89 грн, перерахованих позивачем-1 на виконання умов Договору в якості ПДВ.
Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги помилковими, а висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 165 415,89 грн. законними та обґрунтованими з огляду на наступне.
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
При цьому, якщо сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).
Позов в цій частині заявлених вимог мотивовано тим, що у відповідача були відсутні правові підстави для включення до вартості закуповуваного за Договором медичного обладнання податку на додану вартість в сумі 165 415,89 грн та подальшої його сплати позивачем-1 відповідачу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. 
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19 та від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18.
Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 (провадження № 12-125гс18).
Вказане свідчить про те, що для задоволення позовних вимог у справі про стягнення безпідставно набутих коштів, визначальним є встановлення факту неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої сторони, або того, що підстава для набуття такого майна - відпала. При цьому, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Так, згідно з підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем товару (замовником послуг).
Відповідно до підпунктів а, б пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
За змістом пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із відповідними змінами і доповненнями), якою установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин, дія якого триває і по сьогоднішній день.
За змістом Постанови № 224 система моніторингу фізіологічних показників (ЕКГ, ЧД, ЧСС, пульсоксиметрія), кисневий концентратор, електровідсмоктувач портативний, дозатори багато- та одноканальні, фібробронхоскоп, (які поставлялись за укладеним сторонами договором) віднесені до медичного обладнання для надання медичної допомоги хворим з COVID-19.
Вказане свідчить про те, що медичне обладнання, що є предметом Договору, віднесено до товарів, звільнених від оподаткування податком на додану вартість.
Матеріали справи свідчать про те, що грошові кошти в сумі 165 415,89 грн були набуті відповідачем на відповідній правовій підставі - укладеному з позивачем-1 Договорі.
При цьому, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX № 540-ІХ набрав чинності з 02.04.2020, містить в собі пряму вказівку про те, що його положення застосовуються до операцій, здійснених починаючи з 17 березня 2020 року, з огляду на що є безпідставними твердження відповідача про те, що станом на момент укладення спірного договору, Податковий кодекс України не містив положень про звільнення від оподаткування групи товарів, які було поставлено відповідачем.
Враховуючи викладене та те, що в силу прямої вказівки Закону № 540-ІХ, який набрав чинності з 02.04.2020, відпала правова підстава набуття відповідачем перерахованих позивачем-1 в якості ПДВ за Договором грошових коштів у сумі 165415,89 грн., вказані грошові кошти підлягають поверненню позивачу-1, на підставі статей 1212, 1213 ЦК України, як такі що набуті без достатньої правової підстави, а твердження скаржника про те, що ПДВ сплачувалось покупцем у складі ціни товару, є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Викладені в апеляційній скарзі твердження відповідача про включення ним вищевказаної суми ПДВ до складу податкових зобов`язань за березень 2020 року за зареєстрованою податковою накладною №108 від 30.03.2020 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції з огляду на те, що свідчать лише про виконання покупцем вимог Податкового кодексу України.
Також колегія суддів зазначає про безпідставність викладених у апеляційній скарзі тверджень відповідача про те, що на момент укладення договору ним було нараховано і сплачено до державного бюджету податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування 7%, а тому повернення цих коштів можливе виключно податковими органами на підставі визначеної ПК України процедури.
Колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 1.1 ПК України він регулює відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Отже, відносини щодо коригування, повернення помилково сплачених грошових зобов`язань, повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів тощо, регулюються нормами податкового законодавства, а відтак питання, які виникають з приводу таких відносин підлягають вирішенню у порядку визначеному нормами податкового законодавства.
Суд також відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача на податкову консультацію ДПС України №1689/6/99-00-07-03-02-06 від 27.04.2020, оскільки, як вірно зазначають прокурор і позивач-1, вказана податкова консультація носить рекомендаційний характер і стосується виключно питань податкової звітності платників податків з податковими органами.
Умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань визначені ст. 43 ПК України.
Разом з тим, у даному випадку, відносини щодо повернення сплачених до бюджету коштів склались саме між відповідачем і державою. Можливості повернення коштів, сплачених відповідачем в рахунок бюджетних зобов`язань за ініціативою будь-кого з позивачів або прокурора, - положеннями ПК України не передбачено.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Разом з тим, відповідачем не надано доказів сплати до бюджету отриманої ним суми ПДВ у визначеному договором розмірі.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/12763/20 в оскаржуваній частині відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасна лікарня» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/12763/20 підлягає залишенню без задоволення. 
Судові збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, п.  1 ч.  1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В:
1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасна лікарня» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/12763/20 залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/12763/20 залишити без змін.
3.          Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2021 у справі №910/12763/20.
4.          Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасна лікарня».
5.          Справу №910/12763/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            С.О. Алданова 

Судді                                                                                Л.П. Зубець

                                                                                А.І. Мартюк

Повний текст постанови складено та підписано 30.08.2021 у зв`язку з перебуванням судді Зубець Л.П. у відпустці.