ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 593/764/20	Головуючий у 1-й інстанції Музика Я.М. 	
Провадження № 22-ц/817/510/21 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 306010000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Костів О. З., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
сторін та їх представників 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2021 року (ухвалене суддею Музика Я.М., дату складення повного тексту не зазначено) у цивільній справі № 593/764/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та захист честі, гідності та ділової репутації,-

В С Т А Н О В И В:
        ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що він працює у ВП НУБіП України «Бережанського агротехнічного інституту» на посаді декана факультету енергетики та електротехніки. ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачкою по справі ОСОБА_1 у соціальній мережі Facebook було поширено для суспільного обговорення відомості про нього, які є недостовірними та принижують його честь і гідність та ділову репутацію. В дописах відповідачка надала неправдиві відомості, в яких зазначено, що він дуже хотів бути «професором» та при посаді, тому не нехтував будь-якими методами і при можливості «придбав» дисертацію по спеціальності «хімічні технології». Завдяки перекладу наукових праць російських вчених «написав» свої «авторські статті» і одержав звання доцент, крім цього привласнив чужу багаторічну наукову працю, в нецензурній формі висловлюється до студентів. Крім цього додав, що в соціальних групах, в яких відповідачкою була розміщена неправдива інформація - «ІНФОРМАЦІЯ_2» налічується 9119 учасників, «ІНФОРМАЦІЯ_3» налічується 27890 учасників, таким чином ОСОБА_1 оприлюднила неправдиву інформацію 37009 особам (станом на ІНФОРМАЦІЯ_1) і в основному це освітяни, колеги позивача, члени його родини, жителі Бережанщини, Тернопільщини та всієї України. 
       Позивач просив визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Facebook в соціальних групах «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_3» такий текст: «Декан факультету ОСОБА_2 дуже хотів бути «професором» та при посаді, тому не нехтував будь-якими методами і при можливості «придбав» дисертацію по спеціальності хімічні технології. Завдяки перекладу наукових праць російських вчених «написав» свої «авторські статті» і одержав звання доцент. Повний плагіат. Це його окрилило. Безнаказаність спонукає до продовження обраного шляху. Йому стало замало цього. Захотілося в «своїй науковій діяльності» мати ще й експерименти дослідження, які він ніби «провів». Думаєте проводив експерименти, обробляв дані, розробляв методику? Аж ніяк взяв разом із ще одним «науковцем» звіт співробітників кафедри по науковій тематиці, посунув їх прізвища і написали свої, привласнивши чужу багаторічну працю, мотивуючи тим, що їм можна, адже у них влада і їх підтримує адміністрація інституту. Розділили чужу роботу між собою. Ганьба таким науковцям». Та зобов`язати відповідачку спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію, шляхом опублікування допису в мережі Facebook в соціальних групах «ІНФОРМАЦІЯ_2» та « ІНФОРМАЦІЯ_3 » таким текстом спростування: « ІНФОРМАЦІЯ_1 мною, ОСОБА_1 , в мережі Facebook, в соціальних групах «ІНФОРМАЦІЯ_2» та « ІНФОРМАЦІЯ_3 » було розповсюджено недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_2 , а саме: «Декан факультету ОСОБА_2 дуже хотів бути «професором» та при посаді, тому не нехтував будь-якими методами і при можливості «придбав» дисертацію по спеціальності «хімічні технології». Завдяки перекладу наукових праць російських вчених «написав» свої «авторські статті» і одержав звання доцент. Повний плагіат. Це його окрилило. Безнаказаність спонукає до продовження обраного шляху. Йому стало замало цього. Захотілося в «своїй науковій діяльності» мати ще й експерименти дослідження, які він ніби «провів». Думаєте проводив експеременти, обробляв дані, розробляв методику? Аж ніяк взяв разом із ще одним «науковцем» звіт співробітників кафедри по науковій тематиці, посунув їх прізвища і написали свої, привласнивши чужу багаторічну працю, мотивуючи тим, що їм можна, адже у них влада і їх підтримує адміністрація інституту. Розділили чужу роботу між собою. Ганьба таким науковцям».
       Позивач зазначив, що через такі дії відповідачки у нього стались сильні душевні переживання, він втратив сон, апетит, став знервованим, в результаті чого звернувся за медичною допомогою до сімейного лікаря. Після чого був направлений у кардіологічне відділення на стаціонарне лікування із діагнозом «Гіпертонічна хвороба II ступінь 1 ризик». Позивач просить стягнути із ОСОБА_1 в його користь спричинену йому моральну шкоду в розмірі 70000 грн.
        Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
       Визнано недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_2 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Facebook в соціальних групах «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_3» такий текст: «Декан факультету ОСОБА_2 дуже хотів бути «професором» та при посаді, тому не нехтував будь-якими методами і при можливості «придбав» дисертацію по спеціальності хімічні технології». Завдяки перекладу наукових праць російських вчених «написав» свої «авторські статті» і одержав звання доцент. Повний плагіат. Це його окрилило. Безнаказаність спонукає до продовження обраного шляху. Йому стало замало цього. Захотілося в «своїй науковій діяльності» мати ще й експерименти дослідження, які він ніби «провів». Думаєте проводив експерименти, обробляв дані, розробляв методику? Аж ніяк взяв разом із ще одним «науковцем» звіт співробітників кафедри по науковій тематиці, посунув їх прізвища і написали свої, привласнивши чужу багаторічну працю, мотивуючи тим, що їм можна, адже у них влада і їх підтримує адміністрація інституту. Розділили чужу роботу між собою. Ганьба таким науковцям».
       Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати поширену відносно ОСОБА_2 недостовірну інформацію, шляхом опублікування допису в мережі Facebook в соціальних групах «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_3» таким текстом спростування: « ІНФОРМАЦІЯ_1 мною, ОСОБА_1 , в мережі Facebook, в соціальних групах «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_3» було розповсюджено недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_2 , а саме: «Декан факультету ОСОБА_2 дуже хотів бути «професором» та при посаді, тому не нехтував будь-якими методами і при можливості «придбав» дисертацію по спеціальності «хімічні технології». Завдяки перекладу наукових праць російських вчених «написав» свої «авторські статті» і одержав звання доцент. Повний плагіат. Це його окрилило. Безнаказаність спонукає до продовження обраного шляху. Йому стало замало цього. Захотілося в «Своїй науковій діяльності» мати ще й експерименти дослідження, які він ніби «провів». Думаєте проводив експеременти, обробляв дані, розробляв методику? Аж ніяк взяв разом із ще одним «науковцем» звіт співробітників кафедри по науковій тематиці, посунув їх прізвища і написали свої, привласнивши чужу багаторічну працю, мотивуючи тим, що їм можна, адже у них влада і їх підтримує адміністрація інституту. Розділили чужу роботу між собою. Ганьба таким науковцям».
       Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 спричинену йому моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
       Стягнуто із відповідачки ОСОБА_1 в користь позивача ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір в розмірі 2942 (дві тисячі дев`ятсот сорок дві) гривні 80 коп.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на наявність підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України для скасування рішення суду, просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
       Вказала, що у суду були відсутні належні та допустимі докази про те, що зазначена інформація була поширена нею із свого акаунту в мережі інтернет, а те, що автор допису зазначений як ОСОБА_1 не є доказом поширення нею інформації. Суд першої інстанції не встановив чи була вказана інформація розповсюджена з пристрою, що їй належить та яким способом. Позивачем не подано доказів про те, що саме нею поширена вказана інформація, а не будь-ким іншим. Особа яка виклала відомості в соціальних мережах їй невідома.
       Звертає увагу, що у неї немає і ніколи не було свого акаунту в соціальних мережах, щоб повідомляти будь-яку інформацію. Крім того вона не має технічних навиків щодо поміщення інформації в соціальну мережу.
       Зазначила, що обґрунтування вини відповідача заявою на ім`я ректора національного університету біоресурсів і природокористування України є безпідставним, оскільки вона не є її виконавцем та автором. Крім того, заява підписана ще іншими п`ятьма співробітниками інституту.
       Вказала, що судом невірно надано оцінку показам свідків, оскільки вони не підтвердили яку саме інформацію вона до них донесла. Крім того, з жодним свідком з приводу начебто поміщеної мною інформації в соціальних мережах щодо ОСОБА_2 вона не спілкувалась.
       Не обґрунтовано судом і свою позицію щодо стягнення моральної шкоди.
       Звертає увагу, що судом невірно здійснено розподіл судових витрат, оскільки позов задоволено частково і відповідно судові витрати підлягали стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог.
       Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
       В судовому засіданні ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу підтримала на підставі доводів викладених в ній. Додатково пояснила, що вона спірної інформації не поширювала. В інституті та в м.Бережани знають про наукову діяльність позивача та в соціальних мережах раніше поширювалась інформація про позивача як знаного плагіатора, про що свідчить скріншот з соціальної групи "Бережанські плітки", який знаходиться в матеріалах справи.
       Зазначила, що позивач добивався щоб його включили автором досліджень, яких він не проводив, зазначивши його як співавтора досліджень, однак йому було відмовлено і відповідна наукова праця була сформована з зазначенням її дійсних авторів.
       Щодо поданої заяви на ім`я ректора університету вказала, що авторами вказаної заяви були п`ятеро осіб, а тому вона не може бути доказом поширення нею недостовірної інформації.
       Зазначила, що вона не створювала жодних профілів в соцмережах, не читає та нічого там не відправляє, не користується електронною поштою.
       Представник ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що крім вже вказаного зміст поширеної інформації є оціночними судженнями автора, оскільки не містить конкретних фактів, а лише критичну оцінку дій позивача.
        ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив і вказав, що він написав близько ста наукових праць та отримав звання доцент. Ким поширено інформація в групі "Бережанські плітки" йому не відомо.
       Вважає, що саме відповідач поширила спірну інформацію, оскільки в заяві, співавтором якої є відповідач було вказано про звернення заявників до спільноти через соціальні мережі.
       Щодо звіту про науково-дослідну роботу зі списком авторів пояснив, що він мав намір включити туди свою дослідну роботу щоб бути співавтором вказаного звіту, однак відповідачка на це не погодилась.
       Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив і вказав, що у ОСОБА_1 є електронна адреса на які інститут відправляє їй накази. Вважає доведеним факт поширення відповідачем недостовірної інформації та що поширена інформація не є оціночним судженням.
        Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
       Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі Facebook було поширено для суспільного обговорення відомості про ОСОБА_2 , який перебуває на посаді декана факультету енергетики та електротехніки у ВП НУБіП України «Бережанського агротехнічного інституту». Інформація була такого змісту: «Декан факультету ОСОБА_2 дуже хотів бути «професором» та при посаді, тому не нехтував будь-якими методами і при можливості «придбав» дисертацію по спеціальності хімічні технології». Завдяки перекладу наукових праць російських вчених «написав» свої «авторські статті» і одержав звання доцент. Повний плагіат. Це його окрилило. Безнаказаність спонукає до продовження обраного шляху. Йому стало замало цього. Захотілося в «своїй науковій діяльності» мати ще й експерименти дослідження, які він ніби «провів». Думаєте проводив експерименти, обробляв дані, розробляв методику? Аж ніяк взяв разом із ще одним «науковцем» звіт співробітників кафедри по науковій тематиці, посунув їх прізвища і написали свої, привласнивши чужу багаторічну працю, мотивуючи тим, що їм можна, адже у них влада і їх підтримує адміністрація інституту. Розділили чужу роботу між собою. Ганьба таким науковцям».
       Позивач ОСОБА_2 стверджує, що зміст статті свідчить про те, що негативна інформація стосовно нього, яка була доведена до відома широкого кола осіб, була розповсюджена ОСОБА_1 з метою формування негативної думки останніх щодо нього. Безпідставними публічними обвинуваченнями осоромлено його ім`я, принижено честь, гідність та ділову репутацію, а також нанесено моральну шкоду. 
       Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів факт поширення про нього негативної та недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, і викладене не є оціночним судженням. Враховуючи вказане суд першої інстанції вважав, що наявні підстави для стягнення моральної шкоди.
       Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
       Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
       Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України).
       Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).
       Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
       За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
       Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
       Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
       За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 зроблено правовий висновок такого змісту: при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
       Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
       Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
       Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
       Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
       Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час, як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
       Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
       Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. 
       За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
       Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
       Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
       Щодо особи, яка на думку позивача поширила інформацію відносно позивача.
       Суд першої інстанції зробив висновок про те, що саме відповідач поширила недостовірну інформацію в соціальній мережі відносно позивача виходячи із співпадіння прізвища та імені автора допису у соціальній мережі, змісту заяви на ім`я ректора національного університету біоресурсів і природокористування України та показів свідків.
       Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
       Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
       Аналізуючи зміст заяви на ім`я Ректора національного університету біоресурсів і природокористування України від 14.08.2020 року (а.с. 117-120) колегія суддів приходить до наступних висновків.
       Вказана заява не може бути доказом поширення недостовірної інформації саме відповідачем відносно позивача, оскільки:
заява адресована першому проректору Національного університету біоресурсів і природокористування України і містить бачення робочих стосунків які склалися в університеті;
заява не є аналогічна за змістом публікації в соціальних мережах відносно ОСОБА_2 
заява містить прохання, щодо перевірки викладених в заяві обставин та фактів;
заява підписана п`ятьма особами, двома діючими викладачами та трьома колишніми викладачами університету.
       Відповідно до Конституції України, Законів України "Про звернення громадян", "Про інформацію" громадяни мають право звернутися до Університету із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються статутної діяльності Університету, заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних 
інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.
       Таким чином реалізація особами, чиї підписи містяться в заяві, свого права на звернення з відповідною заявою до першого проректора університету та викладення в ній свого бачення на процеси, які відбуваються в університеті не може бути доказом того, що саме ОСОБА_1 розмістила вказану публікацію в соціальних мережах.
       Той факт, що ОСОБА_1 є співавтором вказаної заяви, чи її підпис міститься у заяві не доводить її вини у поширенні недостовірної інформації.
       При цьому, суд першої інстанції зробив припущення про те, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є співавтором вказаної заяви, то саме вона поширила інформацію про яку йдеться у позові, чим порушив вимоги ст. 81 ЦПК України.
       Крім того, примітка у вказаній заяві про те, що щодо доводів вказаних в заяві було звернення до спільноти через соціальні мережі, сама по собі не може свідчити, що інформація про яку вказує позивач будь-яким чином пов`язана з даною заявою.
       Матеріали справи не містять доказів того, про яку саме інформацію йде мова у вказаній заяві, чи це була ця ж заява тільки опублікована в соцмережі чи будь-яка інша інформація.
       Колегія суддів відзначає і те, що в оскаржуваній публікації відсутня конкретна та в достатній мірі персоналізована інформація, яка б давала можливість поза розумним сумнівом дійти до висновку, що автором даної інформації є відповідач.
       Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
       У п.12 цієї ж постанови зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК).
       Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
       Такий висновок викладений у постанові ВГСУ від 18 жовтня 2017 року справа № 914/4612/14.
       В матеріалах справи відсутні будь-які докази які дозволяють однозначно та беззаперечно встановити факт належності сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу.
       Доменне ім`я Facebook.соm є приватним доменним іменем другого рівня в домені соm, який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я Facebook. соm не відноситься до українського сегменту Інтернет.
       Адреса Facebook не належить до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється.
       Будь-яка особа може зареєструватись під будь-яким ім`ям та поширювати інформацію на свій розсуд.
       Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України у адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
       У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що позивачем не подано доказів для ідентифікації, особи, яка поширила на його думку недостовірну інформацію.
       В апеляційній скарзі відповідач вказувала про те, що що у неї немає і ніколи не було свого акаунту в соціальних мережах, щоб повідомляти будь-яку інформацію. Крім того вона не має технічних навиків щодо поміщення інформації в соціальну мережу.
       В матеріалах справи відсутні будь-які докази, в тому числі і експертні висновки, які дають суду підстави вважати, що спірний допис було поширено з пристрою, що належить відповідачу через сторінку відповідача у соціальній мережі.
       З огляду на викладене, позивачем не підтверджено належними, достовірними та достатніми доказами факту належності сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу як фізичній особі, а також приналежності йому спірного допису.
       Щодо поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності та поширення інформації, що порушує особисті немайнові права та завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 
       Право на наявність і можливість висловлювання власного судження, оцінки, думки, гарантоване. Це право закріплене і в статті 34 Конституції України. Оцінка є ставленням особи до певного явища або події, висловленням її поглядів та/або переконань. ЄСПЛ неодноразово зазначає, що вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). 
       Слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.
       Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач довів, що вказана поширена інформація, була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість.
       У спірній публікації в соціальній мережі «Facebook» були використані оціночні судження, що відповідно до статті 277 ЦК України та статті 30 Закону України "Про інформацію" не підлягають спростуванню.
       Зміст спірного допису у соцмережах свідчить про те, що цілий ряд слів та словосполучень у вказаному дописі вжито з використанням лапок.
       Зокрема: енергетика, придбав, хімічні технології, написав, авторські статті, своїй науковій діяльності, провів, науковцем та інші.
       В свою чергу лапки - розділовий знак, який використовують для вирізнення в тому числі слів, ужитих у непрямому, найчастіше іронічному значенні. 
       Крім того, допис не містить конкретних фактів про наукові праці позивача, їх назв та інформації, яка на думку автора є плагіатом, як і не містить фактів для ідентифікації статтей іноземних вчених, використаних на думку автора у працях позивача. Таким чином перевірка відомостей вказаних у дописі на їх достовірність є неможливою.
       Аналіз змісту оспорюваного допису свідчить про відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо. 
       Таким чином викладені у дописі, розміщеному у соціальній мережі «Fасеbооk» у мережі Інтернет, висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням суб`єктивної думки щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією.
       Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. 
       У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). 
       Таким чином з наведеного тексту вбачається те, що він не містить однозначного і категоричного твердження про події, про які йдеться у дописі, як факти. 
       Зважаючи на те, що задоволені судом першої інстанції вимоги зобов`язання спростувати вказану інформацію та відшкодувати моральну шкоду є похідними від вимоги про визнання недостовірною інформації, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про їх задоволення. 
       Позивач у позовній заяві вказує про те, що професія декана є публічною та соціально важливою. Таким чином позивач вказує на те, що він відіграє певну роль в публічному житті - є публічною особою.
       У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі. 
       У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. 
       Таким чином, оскільки позивач вказує про те, що він є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку інших громадян. Інформація, поширена стосується виключно професійної діяльності позивача, а не його приватного життя, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. 
       На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги знаходять своє підтвердження в матеріалах справи.
       Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів у справі, доводів сторін та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення не відповідають вимогам вмотивованості, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню і у справі слід ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
       Відповідно до ч.1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
       1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
       2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
       3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
       4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
       Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
       Повний текст постанови складено 27 липня 2021 року.

Головуючий                                                                Бершадська Г.В.

Судді:                                                                        Ходоровський М.В.

                                                                               Костів О.З.