У Х В А Л А  
14 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 315/1244/20
провадження № 61-14554ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2021 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди у розмірі 130 099,24 грн.
Позов обгрунтований тим, що 15 липня 2008 року ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я ОСОБА_1 для представництва її інтересів в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях з усіх без винятку питань, що стосуватимуться довірителя. Цю довіреність вона скасувала 27 грудня 2016 року
У вересні 2019 року на її адресу надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське» (ТОВ - «Преображенське») про стягнення з неї 143 888,60 грн, із якого вона дізналася, що 15 серпня 2016 року останнє виплатило повіреній ОСОБА_1 орендну плату в рахунок майбутніх платежів у розмірі 100 000,00 грн, утримавши прибутковий податок та військовий збір. Цю суму грошей ОСОБА_1 їй не передавала, проте рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 21 лютого 2020 року, зміненим постановою Запорізького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, з неї на користь ТОВ «Преображенське» стягнено кошти в розмірі 125 396,86 грн та судові витрати у розмірі 1 880,95 грн, на користь держави - судовий збір у розмірі 2 821,43 грн.
ОСОБА_1 отримала, але не передала їй, як довірителю, грошові кошти у розмірі, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, для позивача настала цивільно-правова відповідальність перед ТОВ «Преображенське», ці кошти підлягають стягненню з відповідача. ТОВ «Преображенське» на суму 100 000,00 грн, виданих ОСОБА_1 , нараховано, але не сплачено до бюджету податки та збори у розмірі 24 223,60 грн, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків в Державній фіскальній службі України про суми виплачених доходів.
Посилаючись на вказані обставини, просила суд на підставі статті 1166 ЦК України, стягнути з ОСОБА_1 130 099,24 грн.
Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 року в позові відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що позивач пропустила позовну давність. Скасувавши довіреність 27 грудня 2016 року, ОСОБА_2 не вжила заходів для отримання від повіреної всього одержаного нею у зв`язку із виконанням доручення, хоча могла довідатися про порушення свого права з дня скасування довіреності. Згідно з висновком суду першої інстанції, позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки між сторонами існували договірні відносини, які не регулюються статтею 1166 ЦК України.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2021 скасовано. Позов  ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Суд апеляційної інстанції вважав, що посилання позивача на статтю 1166 ЦК, як на правову підставу позову в частині стягнення з повіреної 100 000,00 грн, є безпідставними, а висновки суду першої інстанції, що спірні відносини є договірними і врегульовані статтями 1000, 1006, 1007 ЦК України, правомірними.
Спірні правовідносини щодо обов`язку відповідача повернути позивачу кошти у розмірі 100 000,00 грн врегульовані частиною третьої статті 1006 ЦК України, яка підлягає застосуванню для правильного вирішення спору.
Вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат в іншій справі, податкових платежів не грунтуються на законі і не підлягають задоволенню.
У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 липня 2021 року. 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 270,00 грн.
Предметом спору у зазначеній справі є відшкодування шкоди у розмірі 130 099,24 грн. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн*100=227 000,00 грн). Отже, справа є малозначною.
У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, як і на докази на їх підтвердження.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки оскаржувана заявником постанова Запорізького апеляційного суду від 27 липня 2021 року постановлена у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 27 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко