Постанова 
Іменем України
 
06 липня 2021 року      
                                                 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/9766/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А., 
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Оболонського районного суду м. Києва
 
від 03 березня 2021 року
 
у цивільній справі №756/10515/20 Оболонського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк"
 
про захист прав споживача, визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії,
 
В С Т А Н О В И В:
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" (далі - АТ "ПУМБ", Банк), в якому посилаючись на порушення своїх прав, як споживача, просив визнати недійсним пункт 4 кредитного договору №1001636396801 від 15.07.2020, який передбачає щомісячну сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99% від суми наданого споживчого кредиту; визнати недійсним графік платежів до кредитного договору та зобов`язати відповідача зарахувати сплачену комісію за обслуговування кредитної заборгованості за весь час дії кредиту в рахунок погашення заборгованості за кредитом.
Позовну заяву мотивував тим, що 15.07.2020 на підставі заяви №1001636396801 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб між ним та АТ "ПУМБ" було укладено кредитний договір та отримано кредит на споживчі цілі в сумі 88 709,00 грн, зі сплатою відсотків у розмірі 0,01% річних на строк 36 місяців. Крім того, згідно умов кредитного договору встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99 % річних. Зазначену суму комісії вказано в графі "Комісія за обслуговування кредитної заборгованості" Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням всіх супутніх послуг.
Зазначив, що встановлення Банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99 % річних суперечить вимогам ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", така умова кредитного договору є несправедливою, тоді як законодавцем визначено, що виконавець не повинен включати у договір зі споживачем умови, які є несправедливими.
Також зазначив, що є незаконним встановлення даної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит, як плату за забезпечення обслуговування кредитної заборгованості по кредитній лінії за рахунок позичальника, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, якій той здійснює на власну користь.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, проігнорував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №583/3343/19, від 21.10.2020 у справі №194/1387/19 та від 16.12.2020 у справі №211/1031/19.
 
Суд першої інстанції належним чином не проаналізував характер правовідносин, які склалися між сторонами та не дослідив правову природу оскаржуваної комісії, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Суд не дослідив за які конкретно послуги з обслуговування кредитної заборгованості встановлена фіксована щомісячна плата і чи не повинні такі послуги надаватися безоплатно, відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування".
 
Суд, зазначаючи, що обслуговування кредитної заборгованості є складовою вартості споживчого кредиту не звернув уваги на те, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості входить до складу реальної процентної ставки, а тому не може встановлюватися ще й додатково, як самостійний платіж.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03.03.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, у якому посилаючись на те, що суд правильно встановив обставини законності встановлення сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості, просив в задоволенні скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
 
Представник відповідача - Панченко О.О. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 15.07.2020 між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» укладено споживчий кредит на підставі підписаної заяви №1001636396801 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі - кредитний договір).
Відповідно до підписаної заяви, позивачу видано кредит на споживчі цілі в сумі 88 709 грн 00 коп., строком на 36 місяців, розміром комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99%, зі сплатою процентів у розмірі 0,01% річних, разової комісії 0%, шляхом видачі кредиту через касу банку готівкою.
У розділі "Графік платежів" встановлена схема повернення кредиту ануїтет (рівними платежами), у сумі 5 116,92 грн, останній платіж - 5116,60, а також визначена сума щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 2652,40 грн. Вкінці графіку визначена реальна процентна ставка у розмірі 72,2048% річних, загальні витрати за споживчим кредитом - 95 498,80 грн та загальна вартість кредиту - 184 208,80 грн.
18 серпня 2020 року ОСОБА_1 на виконання умов договору внесено до Банку платіж в сумі 5 116,92 грн. Ці кошти було зараховано Банком, відповідно до умов договору, а саме: 2463,79 грн - погашення тіла кредиту; 00,73 грн - відсотки; 2 652,00 грн -комісія.
Відразу після здійснення першого платежу на погашення заборгованості, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання окремих положень договору недійсними.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати кредитний договір недійсним в частині умови щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99%, посилаючись на те, що умова сплати такої комісії не відповідає положенням ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно з якою продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду позивача. Тобто, на думку позивача, визначена в договорі умова про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99% є несправедливою.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання частини договору недійсним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
Як вже вказувалося вище, кредитний договір укладений між сторонами 15.07.2020. 
 
На момент укладення договору вже діяли положення Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 №1734-УІІ. Вказаний Закон є спеціальним законом, який регулює кредитні правовідносини у сфері споживчого кредитування. У п. 3 ч. 3 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". 
 
Згідно із Законом України від 20.09.2019 №122-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг», який набрав чинності 20.01.2020, до вказаного Закону України «Про споживче кредитування» були внесені зміни, якими зокрема визначено можливість встановлення комісійної винагороди кредитодавця.
Так, згідно в п. 4 ч. 1 ст. 1 «Визначення термінів» Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.
 
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
 
Отже, на час укладення між сторонами кредитного договору та погодження умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості Закон України «Про споживче кредитування» передбачав право кредитодавця на отримання комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність встановлення Банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
 
До того ж, суд обґрунтовано вказав у мотивувальній частині рішення, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача про несправедливість умов кредитного договору в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, з огляду на таке.
 
Виходячи зі змісту положень ст. 202, 626-628 ЦК України, договором є домовленість осіб, яка ґрунтується виключно на їхньому добровільному волевиявленні, коли запропоновані однією стороною умови є прийнятними для іншої сторони.
 
Законом свободу договору проголошено як одну з загальних засад цивільного судочинства (ст. 3 ЦК України).
 
З матеріалів справи вбачається, що в договорі, який є предметом спору, сторони погодили усі істотні умови кредитування, включаючи комісію, її розмір, строки та порядок сплати, а також усі витрати та подорожчання кредиту.
 
Вказані умови прописані і у Заяві на приєднання до договору: 2652,40 грн. - сума комісії, яка сплачується щомісячно; 72,2048% - реальна процентна ставка, яка складається з процентів та комісії; 184 208,80 грн. - сума, яку позичальник повинен повернути за весь період кредитного договору; 95 498,80 грн. - сума подорожчання кредиту.
 
Підписавши Заяву на приєднання до договору, позивач був обізнаний про всі умови та суми в абсолютних значеннях, і погодився з такою платою за кредит. Також у Заяві на приєднання до договору вказано, що сума платежу за розрахунковий період становить 5116,92 грн. (останній місяць - 5116,60 грн.), тобто рівними платежами (ануїтет), які включають як суму кредиту, так і плату за кредит (проценти та комісію), при цьому умовами договору фактично не передбачено сплати відсотків, оскільки розмір % встановлено на рівні 0,01% річних.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду, що не може вважатися створюванням істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, сплата комісійної винагороди в складі ануїтетних платежів, розмір яких задовольнив позивача при підписанні договору, і враховуючи, що можливість встановлення такої комісії передбачена Законом України «Про споживче кредитування».
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних праововідносин Закон України «Про споживче кредитування», зазначивши, що комісія відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства визначалась, як складова договору споживчого кредиту, і, виходячи з презумпції свободи договору, усі умови якого погодили сторони під час його підписання, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для визнання кредитного договору частково недійсним.
Доводи апеляційної скарги не спростовують такого висновку суду першої інстанції та фактично зводяться до незгоди з розміром встановленої в договорі комісії.
Фактично, позивач за рахунок позитивного судового рішення має на меті користуватися кредитними коштами без сплати реальної процентної ставки, яку погодив з Банком. А за приписами статті 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність", надання безпроцентних кредитів забороняється.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд проігнорував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №583/3343/19, від 21.10.2020 у справі №194/1387/19 та від 16.12.2020 у справі №211/1031/19, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обставини у справах, які переглядалися касаційним судом, та в даній справі, не є тотожними.
 
Дійсно, в постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №583/3343/19, судами розглядався спір щодо неправомірності встановлення банком плати за надання інформації по рахунку (стан рахунку), оскільки така інформація згідно зі ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» повинна надаватися безкоштовно. А в справі, яка переглядається, позивач доводить обставини неправомірності встановлення банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
 
У постановах Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №194/1387/19 та від 16.12.2020 у справі №211/1031/19, на які посилається позивач, умови договору містили положення, які одночасно передбачали сплату як відсотків, так і комісії. У цій справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що розмір відсотків становить 0,01 річних, тобто 00 грн            73 коп. на місяць.
 
Крім того, у справах, які переглядалися Верховним Судом спірні договори містили умови про сплату комісії за надання інформації. Однак, у цій справі положення договору не містять умов про стягнення комісії за надання інформації.
Отже, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права та не врахування правових висновків, висловлених Верховним Судом.
Викладені у апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції не підтвердилися під час перегляду справи апеляційним судом.
Фактично доводи апеляційної скарги за своїм змістом є доводами позовної заяви.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
                                                          П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 12 липня 2021 року.
 
Головуючий                                                                                                             О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                          О.В. Желепа

                                                                                                                                    В.А. Кравець