ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13314/21                                          Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Катющенко В.П.,                                                                                                                                                   Суддя-доповідач Кобаль М.І.        

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого                                  Кобаля М.І.,
суддів                                           Бужак Н.П., Костюк Л.О., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Гребінківської міської ради  про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року відмовлено у відкритті провадження по справі.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в основу даного спору по суті покладено невирішені відносини щодо реалізації позивачем своїх цивільних прав немайнового характеру, з огляду на що спір у цій справі не має ознак публічно-правового, і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати протиправним передачу Гребінківським міськвиконкомом 23.06.2010 за рішенням №383 земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , під №31 ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- визнати незаконним та скасувати п. 31 рішення Гребінківського міськвиконкому від 23.06.2010 №383 про затвердження документації із землеустрою на передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ; 
- визнати нечинним затвердження під №31 в рішенні Гребінківського міськвиконкому від 23.06.2010 №383 неіснуючої документації із землеустрою по АДРЕСА_1 на передачу земельної ділянки у власність померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянину ОСОБА_2 , з моменту його ухвалення; 
- визнати протиправним Рішення Гребінківської міської ради від 29.09.2010, 27 сесія V скликання «Про затвердження рішень міськвиконкому з питань регулювання земельних відносин за період з 7 квітня по 29 вересня 2010» в частині передачі Гребінківським міськвиконкомом 23.06.2010 пунктом №31 за рішенням №383 двох земельних ділянок у власність по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- визнати незаконним та скасувати Рішення Гребінківської міської ради від 29.09.2010, 27 сесія V скликання «Про затвердження рішень міськвиконкому з питань регулювання земельних відносин за період з 7 квітня по 29 вересня 2010» в частині передачі під пунктом №31 рішенням Гребінківського міськвиконкому від 23.06.2010 №383 про затвердження документації із землеустрою на передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ; 
- визнати нечинним Рішення Гребінківської міської ради від 29.09.2010, 27 сесія V скликання «Про затвердження рішень міськвиконкому з питань регулювання земельних відносин за період з 7 квітня по 29 вересня 2010» в частині затвердження під №31 в рішенні Гребінківського міськвиконкому від 23.06.2010 №383 неіснуючої документації із землеустрою по АДРЕСА_1 на передачу двох земельних ділянок у власність померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянину ОСОБА_2 , з моменту його ухвалення.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.                    
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Великою Палатою Верховного Суду сформовано правовий висновок у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 819/362/16), що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року (справа № 826/27224/15) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом про визнання протиправним передачу відповідачем 23.06.2010, за рішенням № 383, земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 під №31 померлому ОСОБА_2 ; визнання незаконним та скасування п. 31 рішення відповідача від 23.06.2010 №383 про затвердження документації із землеустрою на передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 та визнання нечинним затвердження під №31 в рішенні відповідача від 23.06.2010 №383 неіснуючого документації із землеустрою по АДРЕСА_1 на передачу земельної ділянки у власність померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_2 , з моменту його ухвалення.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.08.2020 у справі № 640/16773/20, залишеній без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2020, відмовлено у відкритті провадження у справі.
Постановою Верховного Суду від 17.02.2021 у зазначеній справі скасовано вищевказані судові рішення, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Так, Верховний Суд у постанові від 17.02.2021 у справі № 640/16773/20 зазначив, що у даному випадку, для визначення юрисдикції суду щодо розгляду спору про оскарження рішення щодо затвердження відповідної документації для передачі земельної ділянки у власність важливим є встановлення факту реалізації рішень суб`єкта владних повноважень в частині набуття права власності на земельну ділянку. Якщо на момент звернення до суду з позовом не була проведена реєстрація речового права на цю земельну ділянку чи її частину за іншою особою, спір належить до юрисдикції адміністративного суду. 
Також Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що суди першої й апеляційної інстанцій не встановили факт отримання за життя ОСОБА_2 державного акта чи свідоцтва про право власності на земельну ділянку на підставі рішення Гребінківської міської ради від 23 червня 2010 року № 383 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою та передачу земельних ділянок у власність мешканцям міста» та подальшої державної реєстрації цього права (цією особою або його спадкоємцями) на момент відмови у відкритті провадження у справі. 
Серед іншого, Верховний Суд вказав, що суди не позбавлені права закрити провадження у справі, якщо будуть достеменно з`ясовані підстави про наявність спору про цивільне право. 
Так, на виконання вищевказаних висновків Верховного Суду, під час нового розгляду справи судом  першої інстанції встановлено, що з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у провадженні Гребінківського районного суду Полтавської області перебувала цивільна справа №528/999/19 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Гребінківської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третя особа - ОСОБА_4 про визнання факту забудови несформованої земельної ділянки, визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, визнання/спростування факту, що має юридичне значення. 
Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 21.07.2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відмовлено.
При цьому, вказаними судами установлено, що: «Рішенням виконавчого комітету Гребінківської міської ради народних депутатів Гребінківського району Полтавської області № 460 від 23.08.1988 надано дозвіл ОСОБА_5 на будівництво нового житлового будинку замість старого за адресою АДРЕСА_1 на підставі якого видано дозвіл на проведення робіт від 01.09.1988 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 15.12.1999 року державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори  Науменко В.М., спадкоємцем за заповітом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 є ОСОБА_6 , спадкове майно складається з жилого будинку «А-1», жилою площею 9,4 кв.м., сараю «Б», паркану № 2 розташованих за адресою АДРЕСА_1 на приватизованій земельній ділянці 1829 кв.м. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер. 
Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 191591329 від 05.12.2019 року, а також свідоцтва про право на спадщину від 17.12.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 788, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , власником об`єкта нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 є син ОСОБА_4 . До складу спадщини житловий будинок А-1, сараї Б,Д, вбиральна Г, огорожа №2, колодязь №3».
При цьому, судами також встановлено, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 знаходиться у законному користуванні ОСОБА_4 , як спадкоємця, оскільки вона надавалась спадкодавцю ОСОБА_5 під будівництво до 15 березня 1991 року, а тому, саме він має право на приватизацію земельної ділянки як власник нерухомого майна.
Згідно з частиною четвертою статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків.
До способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).
За змістом частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. 
Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.
За наведених обставин, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
За встановлених обставин та враховуючи встановлення судами Полтавської області, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , є приватизованою, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що даний спір стосується приватноправових відносин і, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Зазначені висновки не протирічать висновкам викладеним у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 640/16773/20, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що вказана земельна ділянка є приватизованою, і має законного власника ОСОБА_4 .
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Наведений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Разом з тим, у даному випадку, ОСОБА_1 звернулася до суду для захисту права на забезпечення органом державної влади особистого майнового права та законного інтересу.
Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в основу даного спору по суті покладено невирішені відносини щодо реалізації позивачем своїх цивільних прав, з огляду на що спір у цій справі не має ознак публічно-правового, і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
У свою чергу, судам у порядку цивільного процесу підвідомчі справи у спорах, що виникають із відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного права і пов`язаних із здійсненням сторонами особистих прав.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у відкритті провадження по даній справі.
Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин по справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки вона не містить обґрунтувань, які могли б бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції. 
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Керуючись ст.ст. 170, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -       
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                            Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 14.07.2021 року