УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/5623/16-ц Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М. 
Категорія 5 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Трояновської Г.С. 
суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І., 
з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 274/5623/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , заступника начальника Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально - Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) Велидчука Олександра Івановича, за участю третіх осіб - ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» про визнання права власності на 1/4 частину магазину та зняття арешту з майна
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Вдовиченко Т.М. в м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , заступника начальника Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі – Бердичівський МВ ДВС Центрально – Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) Велидчука О. І., треті особи: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі – ТОВ «ФК «Форінт»), про визнання права власності на 1/4 частину магазину та зняття арешту з майна.
Позовна заява мотивована тим, що вона з 30 липня 1988 року перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання 03 лютого 2009 року вони за спільні кошти придбали 1/2 частину магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 .
Зазначала, що відповідач і його брат – ОСОБА_4 , заснували товариство з обмеженою відповідальністю «РТВ-сервіс» (далі – ТОВ «РТВ-сервіс») та займалися підприємницькою діяльністю, вид діяльності – роздрібна торгівля. У зв`язку з нестабільністю економіки України товарообіг знизився, купівельна спроможність населення впала і, як наслідок, її чоловік потай від неї почав брати позики, щоб погашати та виплачувати грошові кошти за кредитами ТОВ «РТВ-сервіс», що призвело до накопичення боргу.
Згоду на отримання позики у значних розмірах від фізичних осіб вона чоловіку, ОСОБА_2 , не давала. Позичені грошові кошти відповідач використовував на власний розсуд, а не на сімейні потреби.
У листопаді 2016 року вона випадково побачила лист Бердичівського МВ ДВС Центрально – Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) про те, що по зведеному виконавчому провадженню № 42090487 проведено оцінку майна ОСОБА_2 і вартість 1/2 частини магазину «Ельдорадо» складає 5 169 400,00 грн. Відповідач пояснив, що за його боргами на 1/2 частину магазину накладено арешт і він продається з прилюдних торгів.
Позивач вважала, що вона не повинна відповідати належним їй майном за боргами чоловіка, які він утворив потай від неї та всупереч її інтересам і інтересів сім`ї. ОСОБА_2 не заперечує, що вона ( ОСОБА_1 ) має право на 1/4 частку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », але на будівлю магазину накладено арешт і добровільно поділити частку магазину вони не мають можливості.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 1/4 частину магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » вартістю 2 584 730,00 грн, що розташований по АДРЕСА_1 та зняти арешт з належної їй на праві власності 1/4 частини магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Зупинено продаж арештованого майна, а саме: 1/2 частини магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , що здійснюється Бердичівським МВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в межах виконавчого провадження № 42090487.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2016 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування скарги зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення ґрунтується на припущеннях і прийнято виключно в інтересах третіх осіб, які не спростували ту обставину, що магазин був придбаний за спільні кошти подружжя, оскільки належність майна, придбаного за час шлюбу, на праві спільної сумісної власності подружжю презюмується і не підлягає доведенню. При цьому суд відмовивши у визнанні права власності на частину майна фактично припинив її право власності закріплене в ст.ст. 321,346 ЦК України. Також зазначає, що суд безпідставно прийшов до висновку, що її позов є штучним і спрямованим на невиконання рішень судів про стягнення з її чоловіка ОСОБА_2 боргів, оскільки згоди на отримання будь-яких коштів у борг вона не давала і дані борги не стосуються безпосередньо позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу заступник начальника Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально - Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) Велидчук О.В. повідомив, що на виконанні у відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження № 42090467 від 14.02.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь третіх осіб заборгованості на загальну суму 4 049 369 грн. 34 коп. Станом на 06.08.2020 року борг не сплачено, виконавче провадження зупинено.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 10 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1  задоволено частково.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бреднєв О.О. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.
Відповідач ОСОБА_2 також підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Третя особа ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пояснив, що ОСОБА_2 є боржником перед ним, з дружиною ОСОБА_2 не знайомий. Він бізнесові справи вів тільки з ОСОБА_2 і договір купівлі- продажу магазину укладав з ним.
Представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Кравець М.А. заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Пояснив, що в 2013 році позивачка давала згоду на дарування спірної частини магазину відповідачем їх дочці, отже знала про існування боргів ще з того часу. Вказав, що ОСОБА_2 має велику суму боргів перед ОСОБА_3 і всіляко перешкоджає шляхом подання різних позовів, оскарження судових рішень у реалізації державною виконавчою службою через прилюдні торги магазину «Ельдорадо», що в м. Бердичеві. У зв`язку з цим реалізація майна вже двічі зупиняється, а його довіритель несе додаткові витрати, пов`язані з виконавчими діями, оцінкою. Наголошує, що позов є штучним, з метою виведення майна з-під арешту.
Інші учасники судового розгляду до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що 30 липня 1988 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до договору купівлі–продажу нежитлової будівлі від 03 лютого 2009 року ТОВ «РТВ–сервіс» в особі директора Середюка П.М. продало, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 купили та прийняли у власність по 1/2 ідеальній частині кожен нежитлову будівлю – магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під літ. А-1, загальною площею 557,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8–9, т. 1).
На примусовому виконанні у відділі Бердичівського МВ ДВС Центрально – Західного МУ МЮ (м. Хмельницький), який є правонаступником відділу державної виконавчої служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції, перебуває зведене виконавче провадження від 14 лютого 2014 року № 42090487 з виконавчими листами: від 23 вересня 2011 року № 2-118/11 про стягнення з ОСОБА_2 , ТОВ «ТВР–сервіс» солідарно на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» боргу в розмірі 1 146 436,78 грн; від 24 вересня 2013 року № 2-1332/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» боргу в розмірі 910,00 грн; від 24 вересня 2013 року № 21332/11 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» боргу в розмірі 1 150 022,86 грн; виконавчий лист від 13 листопада 2013 року № 0603/7357/12 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 2 475 552,95 грн та судових витрат у розмірі 3 219,00 грн; від 07 квітня 2016 року № 274/5268/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 боргу в розмірі 2 943 500,00 грн та судовий збір у розмірі 6 090,00 грн (а. с. 46–52, т. 1).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень 28 травня 2013 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої 27 травня 2013 року державним виконавцем ВДВС Бердичівського МРУЮ Шатило Ю.В., накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 , у тому числі на 1/2 частину магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 (а. с. 11, т. 1).
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року в задоволені скарги ОСОБА_2 на дії заступника начальника ВДВС Бердичівського МРУЮ Велидчука О.І. відмовлено та визнано його дії законними (а. с. 176–178, т. 1).
Відповідно до ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області суду від 08 листопада 2018 року замінено первісного стягувача публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника – ТОВ «ФК «Форінт», у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчих листів від 23 вересня 2011 року № 2-118/11, виданих Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ТОВ «РТВ–сервіс» (а. с. 5–6, т. 2).
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що 03 лютого 2009 року вона за спільні кошти з відповідачем придбали 1/2 частину магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 і зазначена нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, вона не бажає нести відповідальність за рахунок належної їй частини майна за боргами чоловіка, про які їй нічого невідомо, оскільки на будівлю магазину накладено арешт і добровільно поділити частку магазину вони не мають можливості.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що судом з боку позивача не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що нерухоме майно яке є предметом спору, а саме: 1/2 частини магазину "Ельдорадо", розташованого по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто, документи які підтверджували дійсне джерело його набуття за спільні сумісні кошти чи спільну працю подружжя. В матеріалах справи не міститься жодного належного, допустимого доказу на підтвердження того, що означене в позовній заяві нерухоме майно є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, а не особистою приватною власністю чоловіка - ОСОБА_2 (згідно зі ст. 57 СК України).
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. 
Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.          
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Верховний Суд у своїх постановах від 13.02.2019 р. по справі № 174/3/16-ц, від 18.02.2019р. по справі № 314/6930/16-ц, від 18.03.2019 р. по справі № 334/8276/15-ц висловив позицію щодо правильності застосування ст. 60 СК України, зазначивши, що «застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі».
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не порушується питання про спростування презумпції спільності майна подружжя. 
ОСОБА_1 не ставилось питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 03 лютого 2009 року, за яким ОСОБА_2 купив 1/2 ід. частину нежитлової будівлі – магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під літ. А-1, загальною площею 557,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 без її нотаріально посвідченої згоди.
Навпаки вона зазначає, що за час спільного проживання 03 лютого 2009 року вона зі своїм чоловіком ОСОБА_2 за спільні кошти придбали 1/2 частину магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 не заперечується та повністю визнається та обставина, що зазначене майно придбано за спільні кошти подружжя, а не за його особисті.
Також жодних доказів того, що майно придбане за особисті кошти ОСОБА_2 чи не в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.
А тому колегія суддів приходить до висновку, що 1/2 ідеальна частина нежитлової будівлі – магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під літ. А-1, загальною площею 557,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та була придбаний ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя.
З огляду на те, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов інших висновків у цій частині, то його рішення у цій частині підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Разом з тим у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14- яка також стосувалася поділу майна подружжя при подібних фактичних обставинах зазначено:
«Згідно з частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.
Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».
Переглядаючи вказану справу та скасовуючи постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року Верховний Суд вказав, що наведена вище правова позиція повинна бути застосована в цій справі у разі доведення, що сторони дійсно діють недобросовісно та зловживають своїми правами стосовно кредиторів, при відсутності спору між собою, знаходячись у шлюбі.
Матеріалами справи підтверджується, що дійсно сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі і між ними відсутній спір щодо поділу майна подружжя.
Встановлено, що на виконанні у відділі Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально - Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Хмельницький), який є правонаступником відділу державної виконавчої служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції перебувають численні виконавчі листи про стягнення боргу на значні суми як із одного ОСОБА_2 так із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно, про що зазначено вище (а. с. 46–52, т. 1).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень 28.05.2013 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданою 27.05.2013 року державним виконавцем відділу ДВС Бердичівського МРУЮ Шатило Ю.В. накладено обтяження : ПАТ " Райффайзен Банк Аваль" ( а.с.11 т.1). 
Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14.05.2013 року в цивільній справі № 0603/7357/12 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2 475 552,95 грн. та в якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 3 219,00 грн.( а.с. 165-166 т.1). 
Копією постанови про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження від 31.03.2015 року підтверджено, що виконавчий лист № 0603/7357/12 виданий 13.11.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 приєднано до зведеного ВП № 42090487 ( а.с.44 т.1).
Як вбачається з ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.06.2016 року, 04.02.2016 року ОСОБА_2 до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області було подано скаргу (справа № 274/1000/16-ц) на дії заступника начальника ВДВС Бердичівського МРУЮ Велидчука О.І., оцінювача ОСОБА_6 , рецензента СОД ФОП ОСОБА_7 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про оцінку майна. В подальшому, на підставі поданої скарги виконавчі дії з примусової реалізації майна було зупинено. 
Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області в задоволені скарги на дії заступника начальника ВДВС Бердичівського МРУЮ Велидчука О.І. було відмовлено та визнано його дії законними (а.с. 176-178 т.1).
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 27 листопада 2013 року між ОСОБА_2 ( даритель) та ОСОБА_8 ( обдарована), укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарував належну йому 1/2 ідеальну частину нежитлової будівлі магазин " ІНФОРМАЦІЯ_1 " , а ОСОБА_8 прийняла в дар 1/2 ідеальну частину нежитлової будівлі, магазин " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яка знаходиться по АДРЕСА_1 ( а.с. 179 т.1).
ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , треті особи- реєстраційна служба Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Пашковський Ян Альбертович про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, зобов`язання вчинити дію.
При цьому ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_8 є донькою ОСОБА_2 . Після відчуження ОСОБА_2 продовжує розпоряджатися спірним майном та здійснює підприємницьку діяльність. Посилаючись на те, що зазначений договір укладений з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів, не направлений на настання реальних правових наслідків є фіктивним, просив задовольнити позов.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 грудня 2014 року у справі №274/4637/14 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 .
Не погоджуючись із рішенням першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Зокрема, визнано недійсним договір дарування 1/2 ідеальної частини нежитлової будівлі, магазин "Ельдорадо" під літерою А-2, загальною площею 557, 5 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 27 листопада 2013 року ( а.с. 180-182 т.1).
         Вирішуючи спір у справі №274/4637/14, апеляційний суд встановив, що, відчужуючи спірне майно своїй доньці ОСОБА_2  був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості в сумі 2 475 552 грн. 95 коп. на користь  ОСОБА_3 ,  а відтак  міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення на Ѕ  частину нежитлової будівлі, а тому суд дійшов висновку, що оспорюваний договір дарування є  фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від  ОСОБА_2  до його доньки, та вважає встановленим наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами  з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання,   шляхом звернення стягнення на це майно.
       Доказів про те, що позивач не знала про дарування спірної частини магазину відповідачем їх дочці, наявності судових процесів та рішень судів, а відтак – і про наявність боргів, матеріали справи не містять.
       З огляду на наведене та враховуючи, що  на момент звернення позивача до суду з позовом про визнання права власності на 1/4 частину магазину та зняття арешту з майна на виконанні у відділі державної виконавчої служби перебуває зведене виконавче провадження № 42090467 від 14.02.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь третіх осіб заборгованості на загальну суму 4049369 грн. 34 коп., постановою державного виконавця на майно відповідача у тому числі на спірну частину магазину, було накладено арешт та розпочато процедуру реалізації спірного майна, яка була зупинена за клопотанням ОСОБА_9 , беручи до уваги подальші дії ОСОБА_2 , направлені на відчуження спірного майна своїй доньці з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, враховуючи, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що між сторонами дійсно існує спір за наявності факту їх перебування у зареєстрованому шлюбі,  суд апеляційної інстанції  вважає, що  суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки поділ майна подружжя в обраний подружжям спосіб порушує майнові права та інтереси третіх осіб, як стягувачів й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, сторони діють очевидно недобросовісно та зловживають своїми правами.
Доводи апеляційної скарги спростовані висновками апеляційного суду у зазначеній постанові та не потребують додаткового правового обгрунтування.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28.08.2021.

Головуючий                          Судді