Постанова                                      
Іменем України                                 
 
01 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 346/1615/17
провадження № 61-3498св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 січня 2021 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Пнівчук О. В., Мелінишин Г. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2007 року вона надала            ОСОБА_4 20 000 доларів США в якості завдатку за придбання нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі приватного вищого навчального закладу «Коломийський коледж права і бізнесу».
В подальшому вона на користь відповідачів сплатила авансовими платежами кошти у розмірі 43 335 доларів США. Факт передачі коштів фіксувався у договорі позики. 
Загальна сума грошових коштів, наданих нею на придбання майна, складає  63 335 доларів США. 
Проте, з`ясувалось, що будівля приватного вищого навчального закладу «Коломийського коледжу права і бізнесу» перебувала в іпотеці на забезпечення виконання кредитних зобов`язань і в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку майно придбане              ТОВ «Естейт Селлінг». 
Вказувала, що оскільки договір купівлі-продажу нежитлового приміщення між сторонами укладений не був, то передана грошова сума у загальному розмірі 63 335 доларів США у розумінні положення частини другої                 статті 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню на її користь.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 1 711 311,70 грн, що еквівалентно 63 335 доларів США.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
 
Судові рішення мотивовано тим, що оскільки договір купівлі-продажу нежитлового приміщення між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися, що такий договір буде укладений у майбутньому, то передана позивачем відповідачам грошова сума у розмірі 63 335 доларів США, що еквівалентно 1 711 311,70 грн, є авансом, який підлягає поверненню позивачу, так як відповідачами не надано доказів виконання своїх зобов`язань.
 
Постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року касаційну скаргу       ОСОБА_4 задоволено частково.
Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 березня        2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, касаційний суд виходив із того, що апеляційний суд під час розгляду справи не надав правової оцінки доводам відповідача, яка не була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, про застосування строків позовної давності.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.
Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2017 року скасовано, ухвалено нове.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 20 000,00 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку 43 335,00 доларів США.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, вказував, що останній дійшов помилкового висновку, що отримані відповідачами кошти є авансом у рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, оскільки між сторонами було укладено договори позики. Таким чином, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) апеляційний суд застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та задовольнив позовні вимоги частково. При цьому апеляційний суд зазначив, що оскільки зобов`язання у договорах позики визначено у іноземній валюті - доларах США, тому на користь позивача підлягає стягненню борг у вказаній валюті.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року, апеляційний суд вказував, що позивачем не було пропущено строк позовної давності.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У березні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 червня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, провадження № 61-20376св18, від 28 грудня 2020 року у справі № 499/144/17, провадження № 61-8096св19, від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16, провадження № 61-4313св19, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що зі змісту розписки не вбачається отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 20 000 доларів США саме у борг та не встановлено її обов`язку повернути грошові кошти. Крім того, із позовних вимог, викладених у позовній заяві, не вбачається, що позивач просить стягнути з неї 20 000 доларів США за договором позики       від 05 грудня 2007 року.
Заявник вказує, що вона не заперечує написання нею розписки, проте заперечує отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язань щодо їх повернення позивачу, оскільки розписка була написана з метою вирішення питання щодо відчуження нею магазину позивачу. Таким чином, суди не встановили справжньої природи укладеного між сторонами договору та дійшли помилкового висновку про укладення договору позики.
Також вважає помилковим застосування апеляційним судом положень статті 1049 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять вимоги, яка б пред`являлась позивачем до неї як до боржника за договором позики, що свідчить про те, що між сторонами не було укладено договору позики.
ОСОБА_4 не згодна із висновками апеляційного суду щодо стягнення в солідарному порядку із відповідачів 43 335 доларів США. 
Так, апеляційний суд дійшов висновку, що у договорі позики від 05 грудня 2007 року не визначено строк повернення всієї суми позичених коштів, тому такий строк визначається моментом пред`явлення вимоги. Проте, такі висновки є помилковими, оскільки пунктом 1.3 договору позики передбачено, що позичальники зобов`язуються повернути суму позики до        02 лютого 2009 року. Отже, висновки апеляційного суду суперечать наявним доказам у справі, а саме договору позики від 05 грудня 2007 року, на підставі якого стягують грошові кошти. Таким чином, вважає, що позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, пропустила строк позовної давності.
 
Відзиву на касаційну скаргу позивачем не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
05 грудня 2007 року ОСОБА_4 отримала у ОСОБА_1 кошти в сумі        20 000 доларів США в якості завдатку за магазин, що підтверджується копією розписки.
 
Цього ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підписаний документ, названий як договір позики, згідно якого сторонами узгоджено передачу грошової суми 218 835 грн 69 коп., що становить еквівалент 43 333,80 доларів США за курсом Національного банку України на день укладення договору із внесенням сум платежів згідно графіка щомісячно, починаючи з 02 січня 2008 року по 02 грудня 2009 року.
За змістом пункту 1.3 даного договору відповідачі, як позичальники, зобов`язалися повернути суму позики до 02 лютого 2009 року, а у випадку неможливості повернення суми позики - подарувати ОСОБА_1 частину нежитлового приміщення площею 24,00 кв. м за адресою:                      АДРЕСА_1 (пункт.1.4 договору).
 
Загальна сума грошових коштів, внесених ОСОБА_1 в якості сплати повної вартості нежитлового приміщення на другому поверсі будівлі, складає 63 335 доларів США, що становить 1 711 311 грн 70 коп. за курсом Національного банку України на день подання позову до суду 03 квітня         2017 року.
 
Встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення між сторонами укладено не було.
 
Будь-яких доказів, які б свідчили про повернення грошових коштів позивачу, відповідачами суду не представлено.
 
Відомості про юридичну особу приватний вищий навчальний заклад «Коломийський коледж права і бізнесу» свідчать про те, що його засновниками були, зокрема ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона 05 грудня 2007 року здійснила перший внесок авансового платежу в якості сплати вартості обраного нежитлового приміщення у розмірі          20 000 доларів США. 
В подальшому вона також вносила готівкові кошти частинами, факт передачі яких фіксувався у договорі позики.
Загалом вона сплатила авансовими платежами грошових коштів на загальну суму 63 335 доларів США.
Вказувала, що оскільки договору купівлі-продажу укладено не було, грошові кошти, які були передані відповідачам, є авансом, який підлягає поверненню.
 
Кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
 
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
 
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимог, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
 
Як вбачається з копії розписки від 05 грудня 2007 року, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 кошти у розмірі 20 000 доларів США.
 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь         ОСОБА_1 20 000 доларів США за вищевказаною розпискою, оскільки договору купівлі-продажу нежитлового приміщення між сторонами укладено не було, а тому, з урахуванням положень частини другої статті 530 ЦК України, грошові кошти підлягають поверненню.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не врахував, що позивач, звертаючись до суду із позовними вимогами щодо стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за договором від 05 грудня 2007 року, пропустила строк позовної давності.
 
Так, судами встановлено, що 05 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та          ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підписано договір позики, згідно якого сторонами узгоджено передачу грошової суми 218 835 грн 69 коп., що еквівалентно 43 333,80 доларам США за курсом Національного банку України на день укладення договору із внесенням сум платежів згідно графіка щомісячно, починаючи з 02 січня 2008 року по 02 грудня 2009 року.
 
Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено, що позичальники зобов`язуються повернути суму позики до 02 лютого 2009 року.
 
Пунктом 1.4 визначено, що у випадку неможливості повернути суму позики до вищевказаної дати позичальники зобов`язуються подарувати кредиторам частину нежитлового приміщення площею 24 кв. м.
 
Разом із тим, із графіка внесення платежів вбачається, що ОСОБА_1 надавала грошові кошти у період з 02 січня 2008 року по 02 грудня 2009 року, останній платіж було здійснено у вказаний день.
 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду, що у договорі сторонами не було обумовлено строку повернення усієї суми позичених коштів, внесених згідно вказаного договору, а отже такий має визначатись шляхом пред`явлення вимоги, тому строк позовної давності позивачем пропущено не було.
 
Таким чином, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду та Верховного Суду України не можуть бути прийняті судом, оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду не суперечить висновкам, викладеним у вказаних постановах.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 січня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                        С. Ф. Хопта
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович