ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7150/21 Справа № 214/9451/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковтун Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 214/9451/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивач - Акціонерне товариство «Альфа Банк»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 ,

розглянувши  у  відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,    відповідно до ч.2 ст.247  ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу,   апеляційну скаргу  відповідачки ОСОБА_2   на рішення Саксаганського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року, яке ухвалено суддею Ковтун Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 листопада 2020 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У   грудні 2019   року Акціонерне товариство «Альфа Банк» (надалі – АТ « Альфа Банк») звернулося до суду з позовом до   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє Гетало Р.В., ОСОБА_5 , в інтересах якої діє Гетало Р.В., третя особа: Служба у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради про примусове виселення та зняття з реєстрації.
Позовна заява мотивована тим, що 19 грудня 2007 року між Акціонерним Комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір на купівлю житлової нерухомості №0319/1207/45-010, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 29 000,00 доларів США, з розрахунку 12,5 % річних за користування кредитом на строк з 19.12.2007 року по 19.12.2027 року.
В частині надання кредитних коштів Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі.
25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.
15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк», був укладений Договір купівлі продажу прав вимоги за кредитним договором №0319/1207/45-010 від 19.12.2007, що було укладено між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ «Сведбанк (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа Банк», правонаступник АТ «Альфа Банк». Після ухвалення рішення стало відомо, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані мешканці, включаючи неповнолітніх дітей.
Однак, відповідачі не мають право на користування квартирою, оскільки АТ «Альфа Банк» є власником майна за адресою: АДРЕСА_1 , а тому просить суд виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Рішенням Саксаганського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 12 квітня 2021 року, позовні вимоги задоволено.
Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір у розмірі 1921 гривень 00 копійок.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, застосувавши до позовних вимог позовну давність.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, оскільки судова повістка повернулася без вручення адресатам, а відповідачка ОСОБА_2 заявляла клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з пологами, яке не було задоволено судом першої інстанції. При цьому, зазначає, що вона неодноразово надавала суду заяви про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що їй не було вручено позовну заяву та вона не могла визначитися із позицією щодо заявлених вимог, однак такі клопотання судом було проігноровано і не вручено їй позов, що унеможливило подання заяви про застосування позовної давності, а тому таке клопотання вона заявляє у суді апеляційної інстанції. Крім того, зазначає, що судом не було враховано інтереси дітей, які мають статус дітей багатодітної сім`ї, не встановлено позицію Виконкому з цього питання та не повідомлено представника дітей – ОСОБА_1 про розгляд справи. 
Клопотання про застосування позовної давності обґрунтоване тим, що позивач у серпні 2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, а у грудні 2016 року – з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак питання про виселення відповідачів не ставив. Оскільки, про порушення свого права позивач дізнався принаймі під час звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, він пропустив трирічний строк для звернення до суду з позовом про виселення із квартири, що є предметом іпотеки. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від відповідачки ОСОБА_2 та представника третьої особи Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а представник позивача АТ «Альфа Банк» просив відкласти розгляд справи у зв`язку з його перебуванням у відпустці, однак поважних причин неможливості прибути у судове засідання іншого представника юридичної особи суду не надав, а тому колегія суддів визнала неявку представника позивача АТ «Альфа Банк» такою, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 19.12.2007 року між Акціонерним Комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (надалі – ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , укладено Кредитний договір № 0319/1207/45-010-Z-1, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 29 000,00 доларів США, з розрахунку 12,5 % річних за користування кредитом на строк з 19 грудня 2007 року по 19 грудня 2027 року (а.с. 8-11).
Відповідно до п.1.4 кредитного договору № 0319/1207/45-010 від 19.12.2007 року, кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунку по Договору купівлі-продажу між Позичальником та ОСОБА_1 , з метою придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно умов Іпотечного договору №0319/1207/45-010-Z-1 від 19 грудня 2007 року, позичальником ОСОБА_1 , який є Іпотекодавцем, було передано Банку в іпотеку наступне нерухоме майно: квартиру, загальною площею 62,6 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до п.11 Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання повністю або частково, у тому числі, якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених Основним зобов`язанням та цим Договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення Основного зобов`язання (як основного боргу, так і процентів за ним).
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» ( надалі – ПАТ «Дельта Банк») було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами (а.с. 21-35).
15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк», був укладений Договір купівлі продажу прав вимоги за кредитним договором №0319/1207/45-010 від 19.12.2007 року, що було укладено між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ «Сведбанк (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» (а.с. 39-45). 
На підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року, у цивільній справі № 214/7549/16-ц, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність задоволені, був виданий виконавчий лист, яким було звернено стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
Згідно Довідки за вих. № 0116-13/2237, виданої завідуючою відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради, про склад сім`ї або зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що згідно наявної у відділі реєстрації місця проживання громадян інформації, за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 16).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню, як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК України, якими визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців та особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки, і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло, однак, об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано саме за кредитні кошти, а тому при виселенні з такого житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки, інше житлове приміщення не надається.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором № 0319/1207/45-010-Z-1 від 19 грудня 2007 року, між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (надалі – ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір №0319/1207/45-010-Z-1 від 19 грудня 2007 року, за умовами якого позичальником ОСОБА_1 , який є Іпотекодавцем, було передано Банку в іпотеку наступне нерухоме майно: квартиру, загальною площею 62,6 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . 
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» ( надалі – ПАТ «Дельта Банк») було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами (а.с. 21-35).
15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк», був укладений Договір купівлі продажу прав вимоги за кредитним договором №0319/1207/45-010 від 19.12.2007 року, що було укладено між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа Банк», правонаступник АТ «Альфа Банк» (а.с. 39-45). 
Позичальник ОСОБА_1 не виконував належним чином своїх зобов`язань за Кредитним договором, у зв`язку з чим ПАТ «Альфа Банк» звернувся до суду з позовом та, на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року, у цивільній справі № 214/7549/16-ц, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність задоволені, був виданий виконавчий лист, яким було звернено стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
22 грудня 2019 року АТ «Альфа Банк» звернулося до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 із вимогою про виселення із предмета іпотеки, на який звернуто стягнення, трикімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та звільнення її від особистих речей (а.с. 18-20), яка залишена відповідачами без задоволення.
У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право
на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно
або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя
на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються, як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти.
У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
Встановивши, що в іпотеку банку відповідачем ОСОБА_1 передано квартиру, придбану за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість виселення відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки та на яку судовим рішенням звернуто стягнення, без одночасного надання іншого житлового приміщення.
При цьому, апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_2 не містить доводів про те, що вказані висновки суду є невірними.
Ставлячи в апеляційній скарзі питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідачка ОСОБА_2 , як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, зазначає пропуск позивачем АТ «Альфа Банк» трирічного строку позовної давності для звернення до суду з даними позовом.
Так, за положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
При цьому, за загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, шляхом виселення. 
При цьому, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про те, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.
Поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо наявності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог АТ «Альфа Банк» у зв`язку з пропуском позовної давності.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що  суд першої інстанції розглянув справу  без належного повідомлення всіх відповідачів про час та місце розгляду справи колегією суддів не приймаються, як такі, що не тягнуть за собою скасування законного та обґрунтованого рішення суду, оскільки відповідачі  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , в інтересах якого діє  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_5 , в інтересах якої діє  ОСОБА_1 , рішення суду в апеляційному порядку не оскаржили та не ставлять питання про скасування рішення суду з цих підстав, а  відповідачка   ОСОБА_2  була повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджено її заявою про відкладення судового засідання, призначеного на  16 листопада 2020 року, на іншу дату (а.с. 115-117), тоді як за положеннями п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу без з`ясування позицію третьої особи Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради та не врахував інтереси дітей, які мають статус дітей багатодітної сім`ї, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.
Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2).
Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33).
Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
Згідно зі статтями 150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Згідно з пунктом 40 глави 1 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів.
Оскільки статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину.
Тобто, право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи.
Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час укладення договору іпотеки не були зареєстровані у спірній квартирі та не мали права користування нею, а тому рішенням суду першої інстанції їх права не порушено.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Разом з тим, суд першої інстанції, в порядку розподілу судових витрат допустив їх солідарне стягнення, що діючим законодавством не передбачено.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду в частині стягнення судових витрат, стягнувши судові витрати понесені позивачем АТ «Альфа Банк» при зверненні до суду з позовною заявою, які складаються з судового збору у розмірі 1 921,00 грн. з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частинах. 
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2   - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського  районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2020 року в частині стягнутих судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.
Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 (нуль) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: