ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

          22 вересня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/440/21	

          Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

          головуючого судді     Панченко О.М. (доповідач),
          суддів:                      Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,      

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року  (суддя Бойченко Ю.П., м. Запоріжжя) у справі № 280/440/21  
за позовом   ОСОБА_1  
до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області          
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

11 січня 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протизаконною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 страхових виплат за період березень 2018 року по квітень 2018 року та зобов`язати Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 страхові виплати за період березень 2018 року по квітень 2018 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року   позовні вимоги задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що призначення, проведення та припинення виплат на відшкодування шкоди, що завдана умовами виробництва, внутрішньо переміщеним особам провадиться на підставі Законів України з урахуванням положень постанов Кабінету Міністрів України, що регулюють питання забезпечення прав та осіб внутрішньо переміщених осіб. Відповідно до положення пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова № 365), яким передбачено, що орган, який здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Вказане твердження в повній мірі кореспондується з рішенням Європейського суду з прав людини (далі — ЄСПЛ) у справі від 03.06.2014 № 43331/12 «Великода проти України», відповідно до пунктів 27, 28 якого видання Кабінетом Міністрів України нормативних актів з приводу питань соціального забезпечення не є порушенням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція), а держава має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору (права на соціальні виплати) та економічною політикою.
Відповідно до п. 3.8 постанови правління Фонду соціального страхування України від 12.12.2018 № 27 (далі – Постанова №27), суми страхових виплат, які не виплачені за минулий період, виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3.9 Постанови № 27 визначено, що суми страхових виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в робочих органах виконавчої дирекції Фонду, в яких зберігались справи про страхові виплати до початку антитерористичної операції, та тимчасової окупації українських територій, в порядку, визначеному виконавчою дирекцією Фонду.
Відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України «Про затвердження структури органів Фонду» від 10.10.2017 № 50 з 01.01.2018 Добропільське відділення управління в Донецькій області поширює свою діяльність щодо виконання статутних завдань Фонду, зокрема, на Будьоновський район м. Донецька.
Пунктом 1.5 Типового положення про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, яке затверджено постановою правління Фонду соціального страхування України від 24.01.2017 № 6, передбачено, що завданням Управління є реалізація повноважень виконавчої дирекції Фонду на території відповідної територіально-адміністративної одиниці. У відповідності до пункту 1.5 Положення про Управління у Запорізькій області, яке затверджено наказом Виконавчої дирекції Фонду від 30.01.2018 № 77 - ОД, завданням Управління у Запорізькій області є реалізація повноважень виконавчої дирекції Фонду на території Запорізької області.
На території Донецької області функції та завдання Фонду соціального страхування України виконує Управління в Донецькій області. Отже, належним відповідачем у цій справі є Управління в Донецькій області.
Скаржник також зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що копії доказів, доданих до позову, завірено з допомогою штампу з факсимільним відтворенням підпису адвоката Ліпаткіної Е.В.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позову.  
Позивач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. У відзиві зазначає, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області є належним відповідачем, оскільки відповідно до п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. ОСОБА_1 згідно діючого законодавства звернувся до Бердянського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області (відповідача), при цьому у нього в наявності була відповідна довідка внутрішньо переміщеної особи. Відсутність окремого порядку виплати переміщеним особам сум страхових виплат за минулий період не може бути підставою відмови у їх виплаті, оскільки неприйняття відповідних законодавчих документів державою не може ставитися в залежність від отримання громадянами належних їм за законом виплат.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бердянському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області як отримувач щомісячної страхової виплати, призначеної у зв`язку із реєстрацією нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, що підтверджується: копією акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 09.08.2013 №35, випискою з акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 16.11.2016 серії АБ №0029539, довідкою про результати визначення ступеня втрати працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 11.12.2018 серії АБ №0035279. 
Позивач є внутрішньо переміщеною особою, фактичним місцем проживання/перебування якої є: АДРЕСА_1 , про що зазначено у виданій Приморською районною державною адміністрацією Запорізької області довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.11.2014 №2320-265.
У відповідь на заяви позивача 10.11.2020 та представника позивача від 04.12.2020 листами від 18.11.2020 №03-04-1676, від 15.12.2020 №03-04-1829 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області (Бердянське відділення) повідомило, що страхові виплати ОСОБА_1 з 01.03.2018 не виплачувалися згідно рішення засідання Комісії з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Приморської районної державної адміністрації Запорізької області (протокол від 16.02.2018 №4). На підставі заяви від 25.04.2018 щомісячна страхова виплата, як тимчасово переміщеній особі, була поновлена у червні з 01.05.2018 згідно рішення засідання Комісії з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Приморської районної державної адміністрації Запорізької області (протокол від 11.05.2018 №11) та листа Управління соціального захисту населення від 05.06.2018 № 1907. Протоколом від 21.06.2018 № 17 комісією прийнято рішення про поновлення виплати з місяця припинення виплат, проте, згідно Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, соціальні виплати, призначені (відновлені) на підставі рішення комісії, здійснюються з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальний виплат, які не виплачені за минулий період, мають виплачуватися за умови визначення КМУ окремого порядку. 
У листі від 15.12.2020 №03-04-1829 відповідач також повідомив, що для отримання інформації щодо страхових виплат, не виплачених за минулий період, позивач може звернутися до Добропільського відділення управління виконавчої дирекції соціального страхування України в Донецькій області.
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати страхових виплат за період з березня по квітень 2018 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки: матеріали справи не містять доказів існування законодавчо визначених підстав для припинення страхових виплат ОСОБА_1 за спірний період; фактичним місцем проживання позивача є АДРЕСА_1 , тому Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області є належним відповідачем у справі; відповідачем під час розгляду адміністративної справи не доведено правомірність не здійснення страхових виплат позивачу за період з березня по квітень 2018 року.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання визначені Законом України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 23.09.1999 №1105-XIV (далі – Закон №1105-XIV).
Пунктом 3 розділу VII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №1105-XIV встановлено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Разом із тим, відповідно до ст. 7 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон - №1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Статтею 3 Закону №1105-XIV визначені принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема, законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування, державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав (пп. 1, 3 ч. 1 ст. 3 Закону №1105-XIV).
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону №1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
На час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції відповідач не надав суду належних та допустимих доказів існування законодавчо визначених підстав для припинення страхових виплат ОСОБА_1 за спірний період, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі виплати підлягають нарахуванню та виплаті позивачу.
Щодо доводів скаржника про те, що позивач звернувся до суду з позовом до неналежного відповідача,  колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України “Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 01.10.2014 №531 особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації (далі - застраховані особи), мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, пов`язаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, - робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - фонди) відповідно до пункту 6 розділу VII “Прикінцеві та перехідні положення” зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується відповідачем, що з листопада 2014 року позивач перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 11.11.2014 №2320-265 (а.с. 7). Доказів зміни позивачем фактичного місця проживання у спірний період відповідач суду не надав. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області є належним відповідачем у справі.
Відповідно до позиції Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Отже, відсутність окремого порядку виплати переміщеним особам сум страхових виплат за минулий період, на що посилається відповідач, не свідчить про правомірність поведінки відповідача та не може бути підставою для позбавлення позивача права на отримання страхових виплат за березень-квітень 2018 року.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки відповідач не довів суду правомірність своєї бездіяльності щодо не здійснення позивачу страхових виплат за період з березня по квітень 2018 року.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року  у справі № 280/440/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
          Головуючий суддя                                                                      О.М. Панченко 

          Суддя                                                                                          В.Є. Чередниченко 

          Суддя                                                                                          С.М. Іванов