22-ц/804/1647/21 
                                                                                264/7237/20 
                                               
Головуючий у І інстанції Мирошниченко Ю. М. Єдиний унікальний номер 264/7237/20
Номер провадження 22-ц/804/1647/21
Доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

12 липня 2021 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів              Зайцевої С. А.,
   Ткаченко Т. Б.,
секретар                     Лазаренко Д. Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2021 року та на додаткове рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мові Хелс» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «Мові Хелс» про поновлення на роботі посилаючись на те, що він працював на посаді заступника керівника групи з питань розвитку регіонів ТОВ «Мові Хелс» та 28 серпня 2020 року його було безпідставно звільнено за прогул. На момент прийняття його на роботу відповідач не мав офісу в м. Маріуполі та не знайомив його з посадовою інструкцією. Крім того, протягом робочого дня 28 серпня 2020 року він виконував звичайні трудові обов`язки, які полягали у збільшенні обсягу продажу товарів шляхом їх просування в роздрібній мережі аптек з використанням особистих контактів з працівниками аптечної мережі та проведення різноманітних комунікативних заходів. Щонайменше два тижні на місяць перебував у відрядженні за межами Маріуполя, а решту робочого часу проводив на зустрічах, що проходили в офісах клієнтів та партнерів. З появою офісу в м. Маріуполь його обсяги роботи, обов`язки та методи їх реалізації не змінилися. Жодної зустрічі з клієнтами в офісі відповідача не відбувалося з огляду на його непрезентабельність. Враховуючи наведене, просив скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
Додатковим рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Мові Хелс» судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено, а заяву ТОВ «Мові Хелс» про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства судові витрати в розмірі 20 000 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та з додатковим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції на підставі недостовірних доказів помилково визначено функціональні обов`язки роботи позивача. Крім того, на його думку судом не було досліджено фактичний характер трудових відносин, які визначені саме під час укладання трудового договору між ним та відповідачем. Помилковими також вважає висновки суду, оскільки судом не були взяті до уваги пояснення свідків. Не обґрунтованим вважає й стягнуту на його користь додатковим рішенням суму  судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн., оскільки не вважає її співмірною.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ«Мові Хелс» адвокат Архіпов О. Ю. зазначає, що судом першої інстанції було витребувано та досліджено усі докази, які, зокрема, просив дослідити сам позивач. Крім того вважає, що при укладенні трудового договору позивачем було ознайомлено з посадовою інструкцією, про шо свідчить  його власний підпис, а отже виключає правдивість викладених доводів в апеляційній скарзі. Не погоджується та вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 щодо недоведеності факту прогулу позивача та неповне врахування пояснень свідків.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Чекменьова Д. М., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника ТОВ«Мові Хелс» адвоката Архіпова О. Ю., який просив залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці більше трьох годин без поважних причин, а тому відповідач правильно звільнив його за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
З таким висновком суду першої інстанції не погодитися не можна.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02 жовтня 2017 року працював у відповідача на посаді заступника керівника групи з питань розвитку регіонів департаменту продаж та просування ТОВ «Мові Хелс».
Наказом генерального директора № 302/1 від 28 серпея 2020 року створено комісію з проведення службового розслідування щодо відсутності ОСОБА_1 на роботі 28 серпня 2020 року (а.с. 90).
Актом службового розслідування № 1 від 28.08.2020 року встановлено, що 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 10 годині 45 хвилин до 16 годині 55 хвилин, що зафіксовано відповідним актом. Від надання пояснень останній відмовився (т. 1 а.с. 91, 92, 95, 96-97).
Генеральним директором ТОВ «Мові Хелс» 28 серпня 2020 року видано наказ № 176/1-к про визнання відсутності ОСОБА_1 на роботі з 10 годині 45 хвилин до 16 годині 55 хвилин 28 серпня 2020 року прогулом та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП (т. 1 а. с. 67).
Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.
Відповідно до статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.
Згідно зі статтею 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності.
Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що при прийомі на роботу йому не було визначено робоче місце, оскільки на той час відповідач не мав офісу, який з`явився тільки у 2019 році, а його робота має роз`їзний характер для зустрічей з клієнтами.
Згідно розділу 1 Методичних рекомендацій щодо визначення робочих місць, схвалених протоколом Міністерства праці України № 4 від 21 червня 1995 року, робоче місце працівника характеризується наявністю закріпленої зони; технічних засобів (основних виробничих і невиробничих фондів, інструменту, приладів, інвентарю) або їх сукупності, необхідної для виробництва продукції, надання послуг, виконання робіт або установчих функцій.
Таким чином, робоче місце працівника - це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів.
Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) на підприємстві; вдома, з використанням відповідних технічних засобів або без їх використання.
Відповідно до п. 3.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Мові Хелс», з якими позивач був ознайомлений при прийомі на роботу про що зазначив у заяві про прийняття на роботу (том 1 а.с. 84), працівники підприємства зобов`язані бути на робочому місці впродовж робочого часу за винятком перерв на відпочинок і харчування; виконувати своєчасно та в повному обсязі робочі завдання, забезпечувати належну якість виконуваних робіт; виконувати розпорядження адміністрації підприємства. Пунктом 5.2. встановлений час початку и закінчення роботи, а саме з 9-00 до 18-00 год., перерва на відпочинок і харчування - з 13-00 до 14-00 год. (т. 1 а. с. 195-200).
Той самий розпорядок робочого дня встановлений колективним договором (т. 1 а. с. 201-213).
З показань свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається що 27 серпня 2020 року ОСОБА_1 отримав від неї та ОСОБА_3 (заступника директора департаменту безпеки з охорони) розпорядження працювати 28 серпня 2020 року в офісі та підготувати звіти за серпень. О 09 год. ОСОБА_1 приїхав до офісу, а о 10 год. 45 хв. покинув офіс без повідомлення причин та погодження з керівництвом та повернувся лише о 16 год. 55 хв. Пояснити причини відсутності на робочому місці відмовився.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 був зобов`язаний виконувати розпорядження адміністрації, 28 серпня 2020 року він мав працювати у визначеному йому робочому місці, тобто в офісі товариства.
Також є безпідставними доводи скарги щодо поважності причин відсутності позивача на робочому місці у зазначений період часу, оскільки до таких причин можна віднести тільки зустріч позивача із представником ТОВ «Мрія-Фарм», яка відбулась 28 серпня 2020 року у період часу з 11:00 год. до 11:30 грн. (том 1 а.с. 147). Проведення телефонних розмов з робочих питань поза приміщенням офісу не може вважатися поважною причиною відсутності на робочому місці тому, що ці розмови він міг здійснювати й на своєму робочому місці.
Не можна погодитися і з доводами скарги щодо зміни істотних умов праці позивача після появи офісу, оскільки переміщення працівника на тому ж самому підприємстві на інше робоче місце у межах спеціальності або посади, обумовленої трудовим договором, відбувається без змін умови праці, режиму роботи, розміру оплати праці та встановлених раніше пільг.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу заявником було надано наступні документи: копію договору про надання правової допомоги із адвокатським бюро «Архіпова» від 24 листопада 2020 року, копію актів надання послуг від 11 січня та 06 квітня 2021 року до договору про надання юридичних послуг від 24 листопада 2020 року, копії платіжних доручень від 26 лютого та 07 квітня 2021 року, якими підтверджується сплата ТОВ «Мові Хелс» на користь адвокатського бюро «Архіпова» вартості наданих юридичних послуг у розмірі 72 000 грн. (том 2 а.с. 97-114).
У самій заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу міститься детальний опис наданих адвокатським бюро «Архіпова» послуг у справі.
Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та витрат, суд першої інстанції правильно, з урахуванням вимог частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу до 20 000 грн. та стягнув їх з позивача, оскільки такий їх розмір є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, що підтверджено наданими документами.
Інші доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про необхідність зміни чи скасування рішення суду першої інстанції та по суті зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, які суд першої інстанції дослідив у повному обсязі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі заявника доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в її задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України. 
Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2021 року - залишити без змін.
Додаткове рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 16 липня 2021 року.

Судді       В. М. Барков

        С. А. Зайцева

        Т. Б. Ткаченко