07.09.21
22-ц/812/1613/21
Провадження № 22-ц/812/1613/21 Головуючий суду першої інстанції Черенкова Н.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року м. Миколаїв Справа 490/2610/19
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
її представника – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якого діє його представник – ОСОБА_3 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Черенкової Н.П., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 02 липня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

26 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила в подальшому, до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна. 
Доводи позову обґрунтовано тим, що з 26 вересня 1998 року по 20 жовтня 2010 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згодом після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 налагодили стосунки та знову почали жити разом.
ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилась дитина – ОСОБА_4 .
До цього, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, сторони придбали в кредит двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти на перший внесок подарували їй її батьки. Кредит був погашений достроково за рахунок сумісних коштів та допомоги її батьків. Вказана квартира була оформлена на ім`я відповідача.
Перебуваючи у фактично шлюбних відносинах, у березні 2014 року, сторонами було здійснено продаж вищевказаної квартири. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А. Відповідач у присутності позивача, написав заяву, якою підтвердив, що квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Вона також надала згоду на продаж квартири.
На отримані кошти, та заощаджені, сторонами було придбано трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 
Договір купівлі-продажу був укладений 01 квітня 2014 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітіним Р.В. Відповідач у її присутності написав заяву, якою підтвердив, що квартира є спільною сумісною власністю сторін. Вона також дала письмову згоду на придбання квартири у спільну сумісну власність. Оформлення виключно на відповідача вказаної квартири відбулось під його тиском. Квартира була у неналежному для проживання стані, ремонт у ній здійснювався силами родичів позивача.
Сімейне життя сторін не склалось, вона вимушена була забрати дітей та переїхати з ними проживати у квартиру батьків.
Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжям не досягнуто.
Зважаючи на те, що спірна квартира була придбана за кошти, вилучені від попередньо проданої квартири під час проживання однією сім`єю без шлюбу, а також за спільні заощаджені кошти під час проживання однією сім`єю без шлюбу, таким чином квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 2011 року по листопад 2015 року. Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , в рахунок поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2021 року позов задоволено.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період з 2011 року по листопад 2015 року.
Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 . Також розподілено судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_4 , яка відчужена 18 березня 2014 року, придбана у шлюбі і є сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_3 , 01 квітня 2014 року за сумісні кошти, виручені від продажу квартири 18 березня 2014 року, в ній зареєстрована ОСОБА_1 , в декларації ОСОБА_4 вказані сумісні кошти членів сім`ї, свідки, фотографії свідчать про сумісне проживання та сумісні витрати, які підтверджені наданими доказами, в інших шлюбах сторони на момент придбання нерухомості не перебували, народилась донька ОСОБА_8 2012 року, що свідчить про стійкі сімейні відносини та проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . З огляду на таке та підстави, передбачені статтею 74 СК України, нерухоме майно (спірна квартира) є таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонами, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Належність нерухомого майна до спільної сумісної власності, доведення усіх складових, необхідних для надання цьому майну правового статусу спільної сумісної власності позивачем доведено.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, оскільки при вирішенні вимог щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд неповно з`ясував обставини справи та не врахував відсутність доказів щодо наявності спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків що притаманні подружжю, а також інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Звертаючись до суду із позовом, позивач на підтвердження спільного проживання з відповідачем у період з 2011 по 2015 рік посилається лише на показання свідків, деякі фото та власні свідчення.
Доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю позивач не надала.
Крім іншого, позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири та придбання цього майна за спільні кошти.
Подані позивачем докази не підтверджують факту ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна.
Судом першої інстанції під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого особами, що не перебувають у шлюбі, було встановлено лише факт спільного проживання сторін у заявлений період, за відсутності доказів ведення спільного домогосподарства та придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не врахував всі обставини та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та відповідно визнання права спільної сумісної власності на спірне майно на підставі статті 74 Сімейного Кодексу України.
Позивачем на підтвердження факту спільного проживання було заявлено показання свідків, одним з яких є рідна мати позивача, що може викликати сумніви в об`єктивності тверджень останньої.
Крім іншого Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2020 року зазначив, що показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а наявність у сторін дитини свідчить лише про те, що сторони до укладення шлюбу мали відносини як чоловік та жінка, що не свідчить про утворення родини та спільність побуту.
Отже оскільки позивач не надала жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту в задоволенні її вимог слід відмовити.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, де доводи апеляційної скарги не визнала та погодилась з судовим рішенням суду першої інстанції.
Відзив мотивований тим, що з мотивувальної частини апеляційної скарги не можливо визначити, в чому саме полягає порушення судом норм матеріального права, які саме обставини суд першої інстанції з`ясував неповно, в чому саме полягає невірність висновків суду. Більш того, в апеляційній скарзі відсутні посилання на докази, надані стороною відповідача на спростування доводів позовної заяви, які суд не врахував або невірно розтлумачив.
Фактично мотивувальна частина апеляційної скарги містить перелік правових норм та висновків Верховного Суду щодо порядку та обсягу розгляду справ даної категорії, проте відсутнє правозастосування даних положень до даної справи.
Позивач не може погодитись з доводами скаржника, що судом неповно з`ясовані обставини справи та не враховано відсутність доказів. Вважає їх суб`єктивними і оціночними, а не тими, що фактично виявляють невірне застосування судом норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржене судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Судом було встановлено, що ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 26 вересня 1998 року зареєстрували шлюб, від якого мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_4 , виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 22 серпня 2005 року, ОСОБА_4 є власником цієї квартири.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась ОСОБА_9 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , а батьком ОСОБА_9 .
За договором купівлі-продажу, посвідченим 18 березня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурією С.А., ОСОБА_9 передав у власність, а ОСОБА_10 прийняла у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 за визначеною вартістю квартири 272018, 00 грн.
При цьому, в матеріалах приватного нотаріуса при оформленні даного договору, наявна заява ОСОБА_1 від 11 березня 2014 року за № 120\02-03, за якою, остання надає згоду на оформлення договору купівлі-продажу даної квартири, яка є спільною сумісною власністю її та чоловіка ОСОБА_9 .
Також в заяві зазначено, що даний договір укладається на умовах, які вони з чоловіком попередньо обговорили і вважають вигідними для них, що відповідає їх спільному волевиявленню.
01 квітня 2014 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (продавці) та ОСОБА_9 (покупець), було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , вартістю об`єкта нерухомості 401021 грн, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Нікітіним Р.В.
При укладенні цього договору в той же день у нотаріуса Бабич А.О. написала заяву, за якою вона згодна на те, щоб її чоловік ОСОБА_9 купив за ціну та на умовах квартиру АДРЕСА_3 . При цьому зазначається, що договір укладається в інтересах їхньої сім`ї та на умовах, які попередньо обговорені і є вигідними, та відповідають спільному волевиявленню.
У даній квартирі сторони зареєстровані з 27 червня 2014 року.
Сторони у заявлений період в інших шлюбах не перебували.
Згідно Декларації ОСОБА_9 , поданої за 2014 рік у відповідності до Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» у розділі 4 члени сім`ї декларанта зазначені ОСОБА_1 , та дві доньки, відповідно 2002 року народження та 2012 року народження. При цьому, у графах 5, 20, зазначено доходи членів сім`ї.
Допитані в якості свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтвердили факт проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_1 однією сім`єю .
Допитана в якості свідка донька ОСОБА_5 , 2002 року народження, також підтвердила, що батьки після розірвання шлюбу помирились, жили однією сім`єю, спільно вирішували всі життєві та побутові проблеми. Від цих сосунків народилась молодша сестра ОСОБА_8 у 2012 році.
Свідок ОСОБА_9 (брат відповідача), також підтвердив факт їх сумісного проживання по проспекту Героїв України.
Виписками з банківської картки ОСОБА_1 підтверджується факт оплати під час проживання у спірній квартирі на протязі 2012-2015 років, зокрема оплати послуг телефону, продуктів, мобільного та інтернет-зв`язку, оплати за послуги газопостачання, електроенергії та інш. комунальних платежів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно із частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Частиною 1 статті 36 СК України встановлено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини 2 статті З СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
В постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 зазначено, що «належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства».
Суд першої інстанції, оцінивши надані позивачем докази в сукупності, вважав доведеним, що в період з 2011 року по листопад 2015 року сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах, а саме спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Як встановлено судом сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 20 жовтня 2010 року, під час якого придбали квартиру АДРЕСА_4 , де продовжували проживали сім`єю після розірвання шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дочка. З метою поліпшення умов проживання 18 березня 2014 року за договором купівлі - продажу сторони відчужили зазначену квартиру та 01 квітня 2014 року за договором купівлі-продажу сторони придбали більшу за розміром квартиру АДРЕСА_3 . 
Незважаючи на те, що однієї стороною у цих договорах був ОСОБА_9 (у першому випадку продавцем, а в другому договорі покупцем) позивач була присутньою при укладенні договорів та більш того на адресу нотаріусів писала заяви, зі змісту яких встановлено, що вона надавала згоду на відчуження та придбання спільного майна як дружина ОСОБА_9 .
При цьому в заявах зазначалось, що договір укладається в інтересах їхньої сім`ї та на умовах, які попередньо обговорені і є вигідними, та відповідають спільному волевиявленню.
У даній квартирі сторони зареєструвалися з 27 червня 2014 року.
Таким чином факт народження у сторін в 2012 році дочки, проживання разом в придбаній у шлюбі квартирі, продаж за взаємною згодою цієї квартири як спільного майна подружжя та фактично одночасно (через 13 днів) придбання  іншого житла більшого за площею та при його оформленні вважати за необхідне брати дозвіл на його придбання у позивача, а в подальшому зареєструватися в цьому житлі без сумніву свідчить, що сторони сприймали один одного як «подружжя», а процедура оформлення відчуження та придбавання нерухомого житла за участю сторін, для спільного проживання свідчить про те, що у них існували взаємні права та обов`язки подружжя. Про наявність зазначених прав та обов`язків подружжя та ведення спільного господарства свідчить й той факт, що ОСОБА_1 сплачувала з банківського рахунку, відкритого на її ім`я, комунальні послуги та інші фінансові зобов`язання, пов`язані з організацією побуту членів сім`ї (телефон, Інтернет, продукти харчування), що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача та відповідними копіями квитанцій.
Про наявність таких прав та обов`язків також свідчить зміст декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру складеної ОСОБА_9 за 2014 рік, де останній зазначив членами своєї сім`ї позивача та двох їх дітей.
Факт проживання сторін однією сім`єю у досліджений період часу також підтверджували допитані в судовому засіданні свідки, серед яких були дочка сторін та мати позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що об`єктивність показів цих свідків викликає сумніви, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки саме ці свідки були наближені до сторін, а дочка безпосередньо проживала разом з батьками.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в оскарженому рішенні навів, якими доказами підтверджено, що в указаний період сторони мали спільний бюджет, відчужували та придбавали житло в інтересах сім`ї, у них народилася дитина, вони були пов`язані спільним побутом, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира квартири АДРЕСА_3 має статус спільної сумісної власності, оскільки це майно придбавалось під час спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без шлюбу; кошти, за які таке майно було набуте, є спільними коштами сторін, вирученими від продажу спільного майна та з залученням спільних коштів; спірна квартира придбавалась в інтересах сім`ї для проживання. 
Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
На підставі встановлених обставин, належних і допустимих доказів досліджених у судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що спірне майно - квартира АДРЕСА_3 , маючи статус спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в порядку статі 70 СК України в рівних частках.
Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору, та правильно поділив спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожним зі сторін права на ідеальну частку, яка є рівною.
Аргументи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на практику Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, проте такі посилання мають трактування автора без урахування обставин та доказів у цій справи порівняно зі справами, що були розглянуті касаційним судом. Докази надані сторонами були досліджені й оцінені судом першої інстанції як окремо так і в їх сукупності, що відповідає вимогам цивільного процесуального закону.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
За приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє його представник – ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 09 вересня 2021 року.