Постанова
Іменем України 
 
08 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 592/5746/18
провадження № 61-13403св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО-ОВІ», Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ОВІ» та Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на постанову Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Левченко Т. А., Хвостика С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ОВІ» (далі - ТОВ «АВТО-ОВІ»), Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТОВ «СК «Альфа-Гарант»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна), про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що в оренді ТОВ «АВТО-ОВІ» перебуває автомобіль «Рута 20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ФОП  ОСОБА_2 
 
10 червня 2017 року цей транспортний засіб під керуванням водія ОСОБА_3 , який перебував з ТОВ «АВТО-ОВІ» у трудових відносинах, в районі с. Комишанка Недригайлівського району Сумської області виїхав за межі проїзної частини та перекинувся.
 
Унаслідок указаної ДТП ОСОБА_1 , яка перебувала в автомобілі «Рута 20», отримала тілесні ушкодження. Відомості про ДТП було внесено до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження. 
 
Вказує, що цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки була застрахована у ТОВ «СК «Альфа-Гарант» на підставі поліса ОСЦПВВТЗ № АК 3683966, який був чинним на 10 червня 2017 року. 
 
Через отримані внаслідок ДТП ушкодження вона понесла витрати на лікування. У зв`язку з цим вона надіслала ТОВ «СК «Альфа-Гарант» заяву про страхове відшкодування, але відповіді не отримала. Крім того, зазначає, що отримані нею тілесні ушкодження спричинили нестерпний фізичний біль та страждання, у неї виникли додаткові труднощі в організації її життя. 
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:
- стягнути з ТОВ «АВТО-ОВІ» на її користь відшкодування моральної шкоди в сумі 250 000,00 грн;
- стягнути з ТОВ «СК «Альфа-Гарант» на її користь страхове відшкодування витрат на лікування в сумі 17 417,26 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 870,85 грн;
- вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «АВТО-ОВІ» на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ТОВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 12 138,09 грн понесених витрат на лікування та 606,90 грн на відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , яка була пасажиром автобуса «Рута 20», не придбала проїзний квиток, а тому не була застрахована в ПрАТ СК «Країна» відповідно до Закону України «Про страхування» і на неї не поширюється дія договору обов`язкового особистого страхування. У зв`язку з цим позивач має право на отримання страхового відшкодування витрат на лікування від ТОВ «СК «Альфа-Гарант» на підставі норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки ДТП було заподіяно позивачу моральну шкоду, вона підлягає стягненню з обох відповідачів на підставі статей 23, 1172 ЦК України і статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «АВТО-ОВІ» залишено без задоволення, апеляційну скаргу ТОВ «СК «Альфа-Гарант» задоволено. 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до ТОВ «СК «Альфа-Гарант» та розподілу в цій частині судових витрат скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у їх задоволені.
В іншій частині рішення залишено без змін.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що, сплачуючи за проїзд в автобусі грошові кошти водію, позивач фактично придбала квиток, який їй не було надано всупереч приписам «Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959, не з її вини. Таким чином, позивач стала пасажиром, на якого поширюються умови договору доручення від 05 квітня 2011 року № 40-01 як на застраховану особу відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування».
Застраховані пасажири (з квитками чи без них) можуть претендувати на відшкодування у страховій компанії, з якою укладено договір страхування, і виплата страхового відшкодування має здійснюватися відповідно до Закону України «Про страхування», а не до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Враховуючи, що за завдану моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог до ТОВ «АВТО-ОВІ» про стягнення моральної шкоди.
Присудивши на користь позивача з підприємства на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн, суд першої інстанції врахував вимоги розумності і справедливості, правильно виходив із ступеня вини водія, яким скоєно тяжкий злочин внаслідок порушення Правил дорожнього руху, а також тяжкості отриманих позивачем ушкоджень.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
05 вересня 2020 року ТОВ «АВТО-ОВІ» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Касаційну скаргу ТОВ «АВТО-ОВІ» мотивовано тим, що апеляційний суд залишив без уваги вимоги пункту 3 «Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959, відповідно до якого саме квиток є документом, що підтверджує страхування пасажирів під час здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом. Позивач не отримала квиток на проїзд у рейсовому маршрутному таксі, тому на правовідносини позивача та ТОВ «АВТО-ОВІ» не поширюються положення глави 64 ЦК України. 
ДТП сталась у період дії договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/3683966, тому обов`язок з відшкодування шкоди покладається на ТОВ «СК «Альфа-Гарант».
Апеляційний суд не врахував правові висновки щодо пріоритетності страховика відповідати за завдану страхувальником шкоду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц. 
 
17 вересня 2020 року АТ «СК «Країна» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, яка містить заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, та у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційну скаргу АТ «СК «Країна» мотивовано тим, що апеляційний суд проігнорував вимоги пункту 10 «Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959, та зробив неправильний висновок про те, що, фактично сплативши водію грошові кошти за проїзд в автобусі, позивач придбала квиток, який їй не було надано не з її вини, і стала пасажиром.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у листопаді 2020 року, представник ТОВ «СК «Альфа-Гарант», адвокат Борзенкова Ю. М. заперечувала проти доводів АТ «СК «Країна», а оскаржувану постанову Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року просила залишити без змін.
 
У поясненнях на відзив ТОВ «СК «Альфа-Гарант», поданих до суду у листопаді 2020 року, АТ «СК «Країна» підтримало свої доводи, викладені у касаційній скарзі, та просило скасувати постанову Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року і залишити в силі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 березня 2020 року.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «АВТО-ОВІ» на постанову Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, витребувано із Ковпаківського районного суду міста Суми цивільну справу №592/5746/18.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «СК «Країна» на постанову Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року.
 
Відкриваючи касаційне провадження у цій справі, Верховний Суд врахував, що справа є малозначною, однак з урахуванням специфіки правовідносин, що склалися між сторонами справи, колегія суддів вважає, що доводи касаційних скарг стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для учасників, які подали касаційні скарги, що відповідно до вимог підпунктів а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є підставою для перегляду справи у касаційному порядку. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
22 червня 2016 року між ТОВ «АВТО-ОВІ» та Відділом інфраструктури Сумської обласної державної адміністрації було укладено договір про організацію перевезень № 038/16, відповідно до умов якого товариство здійснювало перевезення пасажирів на автобусних маршрутах «Суми-Ромни» та «Суми-Левченки» (т. 1, а. с. 31).
 
03 червня 2017 року між ТОВ «АВТО-ОВІ» як автомобільним перевізником та  ОСОБА_3 як працівником було укладено трудовий договір (т. 1, а. с. 20-23).
Наказом ТОВ «АВТО-ОВІ» від 02 червня 2017 року ОСОБА_3 прийнято на посаду водія (т. 1, а. с. 19).
 
Згідно з дорожнім листом 10 червня 2016 року ОСОБА_3 здійснював перевезення пасажирів маршрутним автобусом «Рута», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за маршрутом «Ромни-Суми» (т. 1, а. с. 32).
 
Цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу - автобуса «Рута», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застраховано у ТзДВ СК «Альфа-Гарант», правонаступником якого є ТОВ СК «Альфа-Гарант», відповідно до полісу від 27 травня 2017 року № АК3683966 (т. 1, а. с. 10, 11).
 
Відповідно до повідомлення АТ «СК «Країна» від 20 грудня 2018 року № 11762 між ПАТ «СК «Країна» та ТОВ «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» було укладено договір доручення про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті. Відповідно до додатка до договору доручення ТОВ «АВТО-ОВІ» (станом на 18 червня 2018 року) є перевізником, на якого поширюється дія договору (т. 1, а. с. 232).
 
10 червня 2017 року приблизно о 13 год. у с. Комишанка Недригайлівського району Сумської області на автодорозі Н-07 «Київ-Суми-Юнаківка» 281 км +50 м маршрутний автобус «Рута», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , з`їхав у кювет та перекинувся. Унаслідок ДТП пасажири указаного транспортного засобу отримали тілесні ушкодження (т. 1, а. с. 160-165).
 
Вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 05 лютого 2019 року у справі № 582/1130/18 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжке тілесне ушкодження, та притягнуто до кримінальної відповідальності (т. 2, а. с. 41-43).
 
Суд першої інстанції досліджував матеріали кримінальної справи № 582/1130/18, якими разом з висновком від 25 вересня 2017 року № 292, проведеним ОКЗ «Сумське обласне бюро судово-медичної експертизи», встановлено, що у результаті ДТП ОСОБА_1 отримала ушкодження здоров`я, які кваліфіковані тяжкими (т. 1, а. с. 34-37).
 
10 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ТзДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про відшкодування завданої їй майнової шкоди, додавши копії відповідних документів (т. 1, а. с. 39).
 
Згідно з договором доручення від 05 квітня 2011 року № 40-01, укладеним між ПАТ «СК «Країна» та ТОВ «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту», ТОВ «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту» зобов`язалося здійснювати за плату, за дорученням ПАТ «СК «Країна» страхування пасажирів на лініях автомобільного транспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим, приміського сполучення на умовах «Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959 (т. 2, а. с. 82-84).
 
Згідно з пунктом 1.2 договору доручення документом, що підтверджує укладання договору страхування пасажирів на лініях автомобільного транспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим, приміського сполучення, є квиток, виданий під час здійснення регулярних пасажирських перевезень. У квитку має бути відображена інформація про розмір страхової суми, страхового платежу та контактна інформація страховика.
 
Відповідно до підпункту 2.1.1 цього договору страхова сума для кожного застрахованого становить 6000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПКУ) встановлено, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17,00 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 статті 169 розділу IV ПКУ для відповідного року. Таким чином, ліміт страхового відшкодування за договором складає 102 000,00 грн (17 х 6000).
 
15 червня 2017 року ТОВ «АВТО-ОВІ» направило на адресу ПАТ «СК «Країна» повідомлення про настання 10 червня 2017 року страхового випадку із пасажирами, в якому ОСОБА_1 не значиться (т. 2, а. с. 85).
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження постанови Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року ТОВ «АВТО-ОВІ» зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 640/20642/15-ц (провадження № 61-15697св) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Підставою касаційного оскарження постанови Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року АТ «СК «Країна» зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 640/20642/15-ц (провадження № 61 - 15697св) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційних скарг, колегія суддів вважає, що постанова Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Щодо обов`язку страховика із відшкодування пасажиру наземного транспортного засобу витрат на лікування 
 
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
 
Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
 
Відповідно до частини першої статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
 
Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом.
 
Чинне законодавство визначає як різні об`єкти страхування, так і різні види страхування, які відповідно мають різне правове регулювання.
 
У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної   життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
 
У пункті 6 статті 7 Закону України «Про страхування» передбачено такий вид обов`язкового страхування, як особисте страхування від нещасних випадків на транспорті. Указаним законом також визначено одним з видів добровільного страхування страхування від нещасних випадків. 
 
Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами перевізника визначено в Правилах надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (далі - Правила). Ці Правила є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.
 
Пунктами 48 та 145 зазначених Правил визначено, що під час здійснення регулярних перевезень пасажирський автомобільний перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку страхування пасажирів, зобов`язаний здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд, забезпечувати попередній та поточний продаж квитків, а також здійснювати обов`язкове особисте страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті.
 
Відповідно до підпункту 16 пункту 147 Правил водій автобуса зобов`язаний продавати квитки пасажирам до початку руху автобуса у передбачених законодавством випадках.
 
Обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959 «Про затвердження Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», із змінами і доповненнями. 
 
Обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті поширюється на пасажирів залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного і електротранспорту, крім внутрішнього міського, під час поїздки або перебування на вокзалі, в порту, на станції, пристані.
 
Застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки. Страховими випадками є, зокрема, тимчасова втрата застрахованою особою працездатності внаслідок нещасного випадку на транспорті.
 
Згідно з абзацом 2 пункту 3 цього Положення кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватися на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка. Документом, що підтверджує страхування пасажирів під час здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, є квиток.
 
Тобто, відповідно до вимог законодавства саме на перевізника покладений обов`язок забезпечувати та здійснювати страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті.
 
У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 496/3225/16-ц (провадження № 61-9738св18) та від 14 листопада 2018 року у справі № 640/20642/15-ц (провадження № 61-15697св18) викладено правовий висновок про те, на якого саме страховика нормативно-правовими актами України покладено обов`язок здійснити страхове відшкодування пасажиру наземного транспортного засобу: «положення наведених нормативних актів дають підстави для висновку, що застраховані пасажири (з квитками чи без них) можуть претендувати на відшкодування у страховій компанії, і виплата страхового відшкодування має здійснюватися відповідно до Закону України «Про страхування», а не Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у статі 32 якого чітко визначено, що відповідно до цього закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну життю та здоров`ю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування»».
 
Визначальним для вирішення цієї справи є вирішення питання про те, чи є позивач застрахованою особою в розумінні Закону України «Про страхування» та «Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959.
 
У цій справі суди встановили, що ОСОБА_1 сплатила водію маршрутного автобуса «Рута 20» ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі вартості проїзду. Зазначені обставини не заперечують сторони спору. Водій ОСОБА_3 , який був за кермом транспортного засобу «Рута», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював перевезення пасажирів, які повинні бути застрахованими від нещасних випадків на транспорті. На час вчинення 10 липня 2017 року ДТП діяв договір доручення про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті від 20 грудня 2018 року № 11762, укладений між ПАТ «СК «Країна» та ТОВ «Сумське обласне підприємство автомобільного транспорту».
 
Проаналізувавши зазначені норми законодавства України, які регулюють порядок обов`язкового страхування на транспорті у сфері пасажирських перевезень, а також враховуючи обставини справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що фактично сплачуючи за проїзд в автобусі грошові кошти водію, позивач фактично придбала квиток, який їй не було надано всупереч приписам Положення № 959 не з її вини, а тому позивач стала пасажиром, на якого поширюються умови договору доручення від 05 квітня 2011 року № 40-01 як на застраховану особу відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування».
 
ОСОБА_1 не отримала квиток з вини перевізника, на що вона не могла вплинути, виконала обов`язок зі сплати вартості проїзду у автобусі, однак при цьому ОСОБА_1 не зобов`язана контролювати відрахування страхового платежу за обов`язковим особистим страхуванням від нещасних випадків на транспорті, оскільки це належить до компетенції перевізника. Зазначене не повинно впливати на набуття пасажиром права на отримання страхового відшкодування у разі настання страхового випадку. 
 
Підсумовуючи викладене, висновки суду апеляційної інстанції про те, що ТОВ «СК «Альфа-Гарант» не є належним відповідачем у справі, Верховний Суд визнає правильними.
 
Доводи касаційної скарги ТОВ «АВТО-ОВІ» про те, що апеляційний суд не врахував правові висновки щодо пріоритетності страховика відповідати за завдану страхувальником шкоду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц, не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини у вказаній справі стосуються питання виплати страхового відшкодування відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який на спірні правовідносини, у справі, що переглядається, не поширюється.
 
Щодо відшкодування моральної шкоди застрахованої особи 
 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт З частини другої статті 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).
 
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Згідно з частиною четвертою статті23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
 
Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
 
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
 
Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
 
З огляду на викладене можна дійти висновку про те, що власник автомобіля є зобов`язаною особою та несе відповідальність перед потерпілим за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду у випадку, якщо в момент дорожньо-транспортної пригоди він керував транспортним засобом (тобто є заподіювачем шкоди) або у випадку, передбаченому частиною першою статті 1172 ЦК України.
 
Таким чином, оскільки питання відшкодування моральної шкоди автомобільним перевізником не врегульовані законодавством щодо обов`язкового особистого страхування пасажира від нещасних випадків на транспорті, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги статті 1172 ЦК України з покладенням на підприємство обов`язку відшкодувати позивачу завдану його працівником моральну шкоду через тяжке ушкодження здоров`я в результаті ДТП.
 
Висновки суду про те, що позивачу завдано моральну шкоду в результаті отриманих тяжких ушкоджень здоров`я через скоєння ДТП працівником підприємства, підтверджені матеріалами цивільної справи.
 
Так, наказом ТОВ «АВТО-ОВІ» від 02 червня 2017 року ОСОБА_3 прийнято на посаду водія, а 03 червня 2017 року між ТОВ «АВТО-ОВІ» як автомобільним перевізником та  ОСОБА_3 як працівником було укладено трудовий договір.
 
Враховуючи, що за завдану моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а також те, що визнаний винним у скоєнні ДТП водій ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТОВ «АВТО-ОВІ», висновок апеляційного суду про задоволення позовних вимог до ТОВ «АВТО-ОВІ» про стягнення моральної шкоди є правильним.
 
Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з характеру душевних страждань позивача, завдання їй фізичного болю через отримання тяжких тілесних ушкоджень в результаті скоєння тяжкого злочину, із ступеня вини водія, який скоїв тяжкий злочин внаслідок порушення Правил дорожнього руху, а також тяжкості отриманих позивачем ушкоджень, врахував при цьому вимоги розумності і справедливості.
 
Присудження на користь позивача з підприємства на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн судами попередніх інстанцій здійснено на підставі дослідження доказів у справі та встановлення фактичних обставин та є суб`єктивною оцінкою судів.
 
До повноважень суду касаційної інстанції не належить вирішення питання переоцінки доказів, а тому касаційний суд погоджується з розміром моральної шкоди, визначеним судами попередніх інстанцій. 
 
Доводи касаційних скарг не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що за змістом статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ОВІ» та Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» залишити без задоволення.
 
Постанову Сумського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець 

                                                                                                            Ю. В. Черняк