УХВАЛА

30 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 200/10462/20-а
адміністративне провадження № К/9901/25386/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В. перевірив касаційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року, постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, Заступника Голови Фонду державного майна України Кудіна Дениса Ігоровича, Голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду державного майна України, Заступника Голови Фонду державного майна України Кудіна Дениса Ігоровича, Голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях, у якому просив: 
визнати протиправним та скасувати наказ Фонду державного майна України №408-р від      02 листопада 2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", за підписом в.о. Голови Фонду державного майна України Кудіна Дениса про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях за угодою сторін на підставі заяви від 31 жовтня 2020 року; 
поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях з 31 жовтня 2020 року;
стягнути з Фонду державного майна України середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31 жовтня 2020 року по дату поновлення на роботі.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року позов задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях з 31 жовтня 2020 року.
Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2020 року у розмірі 140579,28 грн.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Фонду державного майна України на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в сумі 4 200 грн.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року залишено без змін рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від               02 березня 2021 року.
08 липня 2021 року Фонд державного майна України звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Донецького окружного адміністративного суду від                16 лютого 2021 року та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року, постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року. Скаржник просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року, постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви та заяви про винесення додаткового рішення відмовити у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою, Верховний Суд виходить із такого.
Пункт 8 частини другої  статті 129 Конституції України  серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і  стаття 13 КАС України.
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом встановлено, що підставою касаційного оскарження зазначено відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 40 КЗпП України та застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 520/9115/19 (щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу).
Суд касаційної інстанції звертає окрему увагу, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Однак скаржником у касаційній скарзі не зазначено у чому полягає помилка судів при застосуванні частини третьої статті 40 КЗпП України.
З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Ухвалюючи додаткове рішення та частково задовольняючи заяву про стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із доказів, наданих на підтвердження витрат на правову допомогу та принципу співмірності.
Суд, проаналізувавши наведене скаржником посилання на рішення Верховного Суду від      11 лютого 2021 року у справі № 200/10462/20-а, яке на його думку не враховано судами при ухваленні оскаржуваних рішень про стягнення витрат на правову допомогу, встановив, що правовідносини у ньому не є подібними правовідносинам у цій справі, та прийняті за різних фактичних обставин.
Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Суд вважає за необхідне зазначити, що стягнення судових витрат на правову допомогу  залежить від фактичних обставин справи і має індивідуальний характер у кожній справі.
Зважаючи на те, що наведене скаржником рішення прийняте за різних фактичних обставин, і не є подібним до обставин встановлених у справі, рішення у якій оскаржуються, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року                     № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, скаржником не викладено передбачені статтею 328 КАС України умови, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Керуючись статтею   248, пунктом 4 частини п`ятої статті   332 КАС України,
У Х В А Л И В:
Касаційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2021 року, постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, Заступника Голови Фонду державного майна України Кудіна Дениса Ігоровича, Голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                         О.В. Кашпур