15.07.21
22-ц/812/1309/21
Провадження №22-ц/812/1309/21
ПОСТАНОВА
Іменем України
15 липня 2021 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      Справа № 489/5310/19
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Шаманської Н.О., Ямкової О.О.
із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Сірякова Олена Вікторівна, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 травня 2021 року під головуванням судді Коваленка І.В., повний текст судового рішення складений цього ж дня,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 31 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний Ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №1255-І, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 55000 доларів США, строком до 30 жовтня 2027 року зі сплатою за користування кредитом у розмірі 12,5% річних. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору цього ж дня між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1747, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передано в іпотеку Банку належне йому нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.02.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26.09.2017 року у справі №489/7918/15-ц було стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16004,65 доларів США, 56336,47 грн пені та 8145,45 грн процентів. На виконання вказаного рішення суду Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до примусового виконання.
Проте у зв`язку з оскарженням ОСОБА_1 рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28.02.2017 року вказаний виконавчий лист 23.08.2017 року було повернуто державним виконавцем на підставі ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» та припинено чинність арешту, накладеного на все майно боржника. 24.06.2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва повторно видано виконавчий лист. Між тим, після припинення 23.08.2017 року чинності арешту належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна, незважаючи на обізнаність щодо існування судового рішення про стягнення з нього боргу на користь позивача , ОСОБА_1 було відчужено 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 своїй матері – відповідачці ОСОБА_2 - на підставі договору дарування від 16 травня 2018 року,. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 11.05.2019 року у справі № 490/42/17 було звернуто стягнення на іпотечне майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № 1255-І від 31.10.2017 року, проте його виконання було відстрочено на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
З урахуванням викладеного, позивач вважає, що вищевказаний договір дарування був укладений відповідачами з метою уникнення відповідальності за кредитними зобов`язаннями, а тому просив визнати недійсним договір дарування від 16 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Скотников О.М. – заперечував проти позову, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Стверджував, що наміри сторін договору були реальними, ОСОБА_1 подарував частку квартири своїй матері, оскільки саме вона володіла та користувалась даним майном, самостійно несла витрати з утримання квартири, а він в ній не проживав та не був зареєстрований, ніякого відношення до батьківського майна не мав, а лише був автоматично включений при її приватизації.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2021 року у задоволенні позову АТ «Ощадбанк» відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк» посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про задоволення позову. 
Так апелянт не погоджується з висновком суду, що укладений між відповідачами договір дарування є реальним та заявлені позивачем вимоги не свідчать про фіктивність даного правочину. Так будь-який правочин вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, тобто таким, що вчиняється на шкоду кредитору. Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, зокрема іпотечного, та відповідно може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад. Заінтересованість ОСОБА_1 у відчуженні майна з метою уникнення звернення на нього стягнення підтверджується обставинами справи, оскільки при наявності значних боргових зобов`язань безоплатне відчуження майна викликає обґрунтовані сумніви. Судом першої інстанції не взято до уваги, що внаслідок відчуження ОСОБА_1 належної частки квартири Банк за наявності на свою користь двох судових рішень на невизначений час позбавляється можливості отримати їх виконання. Крім того, Банку не зрозуміла позиція суду щодо надання пріоритету одним доказам перед іншими в частині дослідження доводів позивача про наявність арештів на кв. АДРЕСА_2 на дату вчинення оспорюваного правочину. Так згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26.09.2019 року ОСОБА_1 мав обмеження у вигляді арешту нерухомого майна, що був накладений постановою державного виконавця Ленінського ВДВС від 08.04.2014 року. Згідно відповіді Інгульського ВДВС від 07.04.2021 року на запит суду повідомлено, що на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № 34501434 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5166 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТЕЦ» боргу у сумі 125 грн і 08.04.2014 року виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 14.07.2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому відомості про скасування постанови про арешт майна боржника відсутні. Проте згідно з наданих нотаріусом витягів станом на 16.05.2018 року, на день укладання договору, будь-яких арештів не існувало. Однак Банк вважає, що надані нотаріусом витяги не є беззаперечними доказом відсутності арештів станом на 16.05.2018 року, оскільки інші докази вказують на протилежне.
Відповідачі правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалися.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача – адвокат Гофман О.Є.  - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Скотников О.М. - просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Відповідачці  ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 неодноразово направлялися повідомлення про дату, час і місце розгляду справи за їх останньою відомою адресою, проте вони повернулися до суду з відміткою про відсутність особи за місцем проживання (а.с. 213, 216, 234, 235), про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження)  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  не повідомляли, в зв`язку з чим вони викликалась до суду також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 217-220), отже відповідно до п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України вони є належно повідомленими про розгляд справи.
Про належне повідомлення третьої особи – приватного нотаріуса Сірякової О.В. свідчить зворотнє поштове повідомлення та довідка про доставку електронного листа (а.с. 222, 231).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 31.10.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", правонаступником якого є АТ "Ощадбанк", та  ОСОБА_1 було укладено договір № 1255-І про іпотечний кредит, відповідно до якого Банк зобов`язався надати останньому на умовах цього договору грошові кошти в сумі 55000,00 дол. США на придбання квартири, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 55000,00 дол. США, строком до 31.10.2027, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних (а.с.19-22). 
В забезпечення виконання вказаного договору того ж дня між Банком та  ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно умов якого Банку передано в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с.22а-25).
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх кредитних зобов`язань, Банк звернувся до суду з відповідним позовом та рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.02.2017 по справі № 489/7918/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26.09.2017, стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 16004,65 дол. США, 56 336,47 грн. пені та 8 145,45 грн. процентів (а.с.5-9).
На виконання вказаного рішення Банком 23.03.2017 було отримано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання (а.с.26). Проте у зв`язку з оскарженням  ОСОБА_1 рішення постановою державного виконавця від 23.08.2017 виконавчий лист було повернуто, припинено чинність арешту, накладеного на все майно боржника ОСОБА_1 (а.с.28, 29). 
28.05.2019 ОСОБА_1 відчужив належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 своїй матері – відповідачці ОСОБА_2 - на підставі договору дарування № 284 від 16.05.2018, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. (а.с.13).
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 11.05.2019 у справі № 490/42/17 в рахунок погашення заборгованості  ОСОБА_1  за договором № 1255-І про іпотечний кредит в розмірі 17 605,12 дол. США та 68 236 грн. 73 коп. звернуто стягнення на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_3 . Відстрочено виконання рішення про звернення стягнення на іпотечне майно на період дії мораторію, встановлено Законом "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (а.с. 10-11).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між відповідачами договір дарування є реальним, оскільки сторони вчинили необхідний обсяг дій для виконання вказаного договору, а позивачем не доведена фіктивність даного правочину та укладання його без мети настання реальних наслідків а також, що на момент його укладення існувала заборона у вигляді арешту відносно цього відчуженого майна. Крім того, суд вважав, що факт відчуження майна, що не було предметом іпотеки, не може беззаперечно свідчити про ухилення боржника від виконання зобов`язання та не є свідченням фіктивності оспорюваного договору дарування.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що під час укладання спірного правочину майно під забороною не перебувало.
Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 вересня 2019 року державним реєстратором 11 квітня 2014 року на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС Сидорової Н.В. від 08.04.2014 про арешт майна боржника та заборони на його відчуження було зареєстровано обтяження на нерухоме майно ОСОБА_1 (а.с.15-18).
Згідно відповіді Інгульського ВДВС від 07.04.2021 на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № 34501434 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5166 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "МТЕЦ" боргу у сумі 125,00 грн., в зв`язку з чим 08.04.2014 виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 14.07.2015 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на момент винесення постанови), при цьому відомості про скасування постанови про арешт майна боржника відсутні (а.с.158).
Частинами 2, 3 Закону Україн «Про виконавче провадження» (в редакції на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.
До того ж, з наданих нотаріусом Сіряковою О.В. документів, на підставі яких було посвідчено оспорюваний договір дарування вбачається, що на час його нотаріального посвідчення згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за параметрами пошуку як за майном, що відчужувалось, так і за суб`єктом – ОСОБА_1 , будь-яких обмежень, арештів щодо відчужуваної квартири не існувало, а щодо майна ОСОБА_1 існувало лише обмеження за іпотечним договором від 31.10.2007 відносно квартири АДРЕСА_3 (а.с.166-169).
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на час укладання спірної угоди оборотоздатність належної ОСОБА_1 частки у квартирі АДРЕСА_2 не було обмежено.
Проте колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову Банку про визнання недійсним спірного договору дарування з огляду на нижчевикладене.
Так, відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.
Велика палата Верховного Суду сформулювала підхід з урахуванням допустимості конкуренції підстав недійсності. За цим підходом, допускається кваліфікація фраудаторного правочину (правочин, що вчинений боржником на шкоду кредитору) як:
-фіктивного;
-такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом;
-такого, що порушує публічний порядок.
Загальні засади цивільного права мають фундаментальний характер. Й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні принципи є, по суті, нормами прямої дії.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч. 1 ст.3 ЦК). Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Також при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК).
А приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання (удового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Отже, навіть реальне виконання сторонами спірного правочину не виключає того факту, що укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем відбулась з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.
За такого, ОСОБА_1 , маючи кредитну заборгованість перед ПАТ «Державний ощадний банк України» та будучи обізнаним про існування судового рішення про стягнення з нього боргу на користь Банку, яке ним не виконано, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.
В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним спірного правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, колегія суддів враховує, що: 1) відповідач ОСОБА_1 відчужив належну йому частку у квартирі АДРЕСА_2 після ухвалення судом рішення про стягнення з нього на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості і зазначена заборгованість не була ним погашена; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича – його матері ОСОБА_2 ; 4) майно відчужене під час розгляду судом справи № 490/42/17 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, провадження у якій було відкрито 10.01.2017 року.
До того ж саме внаслідок укладання відповідачами спірного правочину, на час вирішення судом справи про звернення стягнення на іпотечне майно, яке було придбано на кредитні кошти, у відповідача вже було відсутнє на праві власності інше нерухоме майно, ніж іпотечна квартира, та його місцем реєстрації проживання була вже не квартира АДРЕСА_2 , де він був зареєстрований до укладання спірної угоди, а квартира АДРЕСА_3 , яка була предметом іпотеки, в зв`язку із чим було відстрочено виконання рішення про звернення стягнення на іпотечне майно на період дії мораторію, встановлено Законом "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".
Колегія суддів вважає, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Той факт, що відчужена ОСОБА_1 за спірним договором частка в нерухомому майні не є предметом договору іпотеки, укладеним у забезпечення кредитного зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем, не свідчить про неможливість кваліфікаціїї цього договору дарування як фраудаторного правочину, оскільки він вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом.
При цьому апеляційний суд враховує, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку - укладення відповідачем ОСОБА_1 договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України».
Отже, рішення суду першої інстанції відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення – про задоволення позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи викладене з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в рівних частках відшкодування судового збору за позовну заяву та апеляційну скаргу в загальному розмірі 4 209 грн. 50 коп. (1 921 грн + 2 288 грн. 50 коп), тобто по 2 104грн75коп. з кожного.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування від 16 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою Оленою Вікторівною за реєстровим № 284.
Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» відшкодування судового збору в загальному розмірі 4 209 грн 50коп., тобто по 2 104грн 75коп. з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                       В.В Коломієць 

Судді:                                                               Н.О. Шаманська

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 20 липня 2021 року