ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
26 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 752/23857/18
провадження № 61-14279св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,  
 
учасники справи:
позивач - заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Обслуговуючий кооператив житловий кооператив «Котміст», Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна спілка», ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Сушко Л. П., Сержанюка А. С., Сліпченка О. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2018 року заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся з позовом до 
ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Обслуговуючий кооператив житловий кооператив «Котміст» (далі - ОК ЖК «Котміст»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна спілка» (далі - ТОВ «Будівельна спілка»), ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
 
Прокурор просив суд витребувати з незаконного володіння відповідача земельну ділянку площею 0,1424 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0090) вартістю за нормативно-грошовою оцінкою 1 891 664,48 грн, розташовану на 21 км Столичного шосе у Голосіївському районі міста Києва, та передати її у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 4 квітня 2019 року, постановленою у складі судді Колдіної О. О., клопотання представника відповідача задоволено, позов заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради залишено без розгляду.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що під час підготовчого провадження суду не надано доказів на підтвердження направлення повідомлення Генеральною прокуратурою України до Київської міської ради про необхідність звернення до суду з позовом про витребування земельної ділянки і про наявність такого звернення представнику позивача не було відомо. Також не надано доказів на підтвердження наявності обставин, що перешкоджали органу місцевого самоврядування звернутись з відповідним позовом до суду.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року апеляційна скарга заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволена. Ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 4 квітня 2019 року скасована як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі. Справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заступник Генерального прокурора, звертаючись із позовною заявою в інтересах держави в особі Київської міської ради, згідно з вимогами статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України, зазначив наявність підстав для представництва інтересів держави у суді.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Заявник вказує на помилковість висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду, проте апеляційним судом не вказано на недотримання прокурором порядку здійснення представництва інтересів держави в особі Київської міської ради. Прокурор всупереч абзацу третьому частини четвертої 
статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не повідомив попередньо, до подачі позову, міську раду про ініціювання цього позову; таке звернення мало місце в день подачі позову, тобто не попередньо.
 
На думку заявника, участь прокурора у судовому процесі стає можливою за умови, серед іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу. Нездійснення захисту, на думку заявника, виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень, а саме - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. У кожному випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Заявник посилається на висновки, зроблені Верховним Судом в ухвалі від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17 та постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17.

Позиція інших учасників справи
 
У жовтні 2019 року заступник Генерального прокурора подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін. Позивач посилається на те, що апеляційний суд повно та всебічно встановив підстави звернення прокурора до суду з цим позовом і дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 6 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 27 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги заявника на постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина четверта статті 42 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені 
у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
В судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року 
на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший-третій частини четвертої статті 23 Закону).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).
Системне тлумачення абзацу другого частини другої 
статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Звертаючись з позовом в інтересах територіальної громади, прокурор наголошував на захисті інтересів територіальної громади як власника спірного майна.
Суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі 
від 19 листопада 2018 року зазначив, що позовна заява подана з додержанням вимог статей 175-177 ЦПК України. Підстав для відмови у відкритті провадження або повернення позовної заяви немає.
Відкривши провадження, суд першої інстанції фактично підтвердив підстави для представництва прокурора в цій справі.
Пунктом 2 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено постановлення судом ухвали про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено: «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду».
Залишаючи без розгляду позов прокурора, суд першої інстанції не врахував, що прокурор звернувся до суду із позовом на захист інтересів територіальної громади як власника спірного майна, щодо якого орган місцевого самоврядування не вжив заходів для повернення у власність територіальної громади, і на виконання частини третьої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у позовній заяві прокурор обґрунтував наявність інтересу держави у витребуванні майна.
Скасовуючи судове рішення суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до цього суду, апеляційний суд правильно виходив із того, що прокурором належно обґрунтовано наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в особі Київської міської ради.
Апеляційний суд також врахував, що представник Київської міської ради у судах першої та апеляційної інстанцій наполягала на продовженні розгляду справи.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 56 ЦПК України і статтю 23 Закону України «Про прокуратуру» та скасував ухвалу районного суду про залишення позову без розгляду, відхиляються касаційним судом, оскільки апеляційний суд правильно врахував вказаний правовий висновок, викладий у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (№ 12-194гс19). При цьому апеляційний суд встановив, що заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради подавав позов про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державних актів на право власності на землю щодо спірної земельної ділянки (справа № 910/3724/14). Київська міська рада брала участь у вказаній справі й була обізнана про вибуття з власності територіальної громади спірної земельної ділянки проте протягом тривалого часу не вживала жодних заходів для повернення у власність держави земельних ділянок.
Схожого за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові 
від 10 лютого 2021 року у справі № 640/11630/18 (провадження 
№ 61-14437св20).
Крім того, заступник Генерального прокурора листом від 21 січня 
2018 року № 05/2-89/2-11, серед іншого, повідомив Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, яка є виконавчим органом Київської міської ради, про представництво інтересів держави в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру». У відповідь на цей лист вказаний структурний підрозділ Київської міської ради надав прокурору необхідну інформацію, проте заходів щодо повернення у власність держави спірної земельної ділянки не вжив.
Явно необґрунтованими є доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених в ухвалі від 19 липня 2018 року в справі № 822/1169/17 та постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 924/1237/17, оскільки у вказаних справах відмінні від справи № 752/23857/18 обставини, що впливають на застосування норм права, а саме:
-                      у справі № 822/1169/17 прокурор не мав статусу позивача чи представника позивача, а подав апеляційну та касаційну скарги в інтересах відповідача - Волочиської районної державної адміністрації Хмельницької області. Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду повернув касаційну скаргу прокурора, вказавши, що останній не довів необхідність захисту інтересів держави, а також не обґрунтував підстави для звернення із касаційною скаргою від імені відповідача;
-                      у справі № 924/1237/17 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що «у разі вирішення справи по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового рішення, що набрало законної сили, лише у випадку, коли законних підстав для такого представництва очевидно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України». Проте Верховний Суду не ухвалює рішення щодо суті справи № 752/23857/18, а ОСОБА_1 не навів доводів, що могли би підтвердити очевидну відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду відхиляючи аналогічні доводи касаційної скарги у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 522/3777/17 (провадження № 14-651цс19).
Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК 
України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про 
захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його постанови не впливають,  колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук