27.09.21
22-ц/812/1785/21
Єдиний унікальний номер судової справи 489/1632/21
Номер провадження 22-ц/812/1785/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

27 вересня 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 12 липня 2021 року, під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ боргових зобов`язань та стягнення боргу,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ боргових зобов`язань та стягнення боргу. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2013 року по 20 січня 2016 року.
Крім того, рішенням Ленінського районного міста Миколаєва від 14 червня 2018 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час спільного проживання у сторін виникли проблеми фінансового характеру, пов`язані із коштовним ремонтом будинку АДРЕСА_1 , в якому вони проживали, та який на праві власності належить відповідачу, а також необхідністю придбання побутової техніки.
Оскільки доходу позивача та відповідача не вистачало, вони вирішили звернутись до фінансових установ з метою отримання кредитних коштів на вищевказані потреби.
Так, 22 лютого 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути надані кошти та сплатити відсотки. 
Окрім того, 26 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі – ПАТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №500272672, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 19 900 грн.
Вказані кошти за кредитними договорами були витрачені в інтересах сім`ї, а саме: на ремонт та утримання будинку, сплату заборгованості по комунальним платежам за вказаний будинок, купівлю побутової техніки.
В подальшому судовими рішеннями з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за вищевказаними кредитними договорами. Вказану заборгованість позивачем погашено перед кредиторами в повному обсязі на загальну суму 60 733 грн., що підтверджується постановами про закінчення виконавчих проваджень та відповідними квитанціями.
Позивач зазначає, що оскільки відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, то вона має право на стягнення з ОСОБА_2 половину суми коштів сплачених нею в рахунок погашення заборгованості за вищевказаними кредитними договорами. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2  грошову компенсацію в розмірі 1/2 суми, сплаченої в рахунок погашення кредитних зобов`язань за договорами, що становить 30 366 грн. 50 коп.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 липня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено, що кошти, отримані за кредитними договорами, були витрачені на потреби сім`ї, зокрема на ремонт будинку та придбання побутової техніки, як зазначено у позові. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при вирішенні справи не було враховано положення ч.4 ст.65 СК України про те, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд не звернув увагу на те, що після розірвання шлюбу за сім`єю позивача залишилися борги у вигляді банківських кредитів, які були оформлені на ім`я останньої. Вказані кредитні кошти витрачено в інтересах сім`ї, а повернення кредиту відбулось вже після розірвання шлюбу, за власні кошти позивача.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).
За правилами ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Так, відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.
Відповідно до вимог ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За правилами ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
З матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2013 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та останньою взято прізвище чоловіка ОСОБА_5 (а.с.11).
20 січня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.12).
03 вересня 2016 року ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від цієї ж дати (а.с.13).
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 червня 2018 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ «Альфа-Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ боргових зобов`язань. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.8-10). 
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02 березня 2016 року, в цивільній справі №489/4708/15-ц (провадження №2/489/96/16) з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість в сумі 14 627 грн. 24 коп., з яких: 10 112 грн. 30 коп. заборгованості за кредитом, 2 263 грн. 69 коп. заборгованості за відсотками, 750 грн. - заборгованості за комісією, а також штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) – 1 001 грн. 25 коп. за кредитним договором № б/н від 22 лютого 2010 (а.с.14-15). 
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 жовтня 2018 року, зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, в цивільній справі №489/44961/17 (провадження №2/489/643/18), стягнуто з ОСОБА_8 за кредитним договором №500272672 від 26 квітня 2012 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»), яке є правонаступником ПАТ «Альфа-Банк» за вказаним договором, заборгованість за кредитом – 16 659 грн. 41 коп., заборгованості по відсотках – 6 548 грн. 81 коп. (а.с.17-19,20-21). 
На виконання вищезазначених судових рішень були відкриті виконавчі провадження №57687373 та №63468151 (а.с.16,22).
Постановою головного державного виконавця Інгульського ВДВС від 07 червня 2019 року закінчено виконавче провадження №57687373 за виконавчим листом №2/489/96/16 року про стягнення з позивача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 13 625 грн. 99 коп. кредитної заборгованості у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення суду за повідомленням банку від 18 квітня 2019 року (а.с.27). 
Постановою головного державного виконавця Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 26 лютого 2021 закінчено виконавче провадження №63468151 за виконавчим листом №6/489/198/20(489/4961/17) про стягнення з позивача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором №500272672 від 26 квітня 2012 у сумі 16 659 грн. 41 коп. та 6 548 грн. 81 коп. у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення згідно виконавчого документа (а.с.31).
Одним із принципів на підставі якого здійснюється цивільне судочинство є принцип змагальності, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Позивач звертаючись до суду з позовом стверджувала, що за рахунок коштів, отриманих останньою в борг у кредитних установах, був здійснений ремонт у будинку, що належить відповідачу, та придбана побутова техніка, а тому вважала, що такі кошти були витрачені саме в інтересах сім`ї. На підтвердження цих обставин ОСОБА_1 надала до суду першої інстанції судові рішення про стягнення з неї заборгованості за кредитними договорами. 
Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм права, в контексті встановлених обставин даної справи, для визначення солідарного характеру обов`язку відповідача щодо повернення коштів за кредитними договорами з`ясуванню підлягає питання, чи укладені вони позивачем в інтересах сім`ї.
Разом з тим, на думку колегії суддів, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кошти, одержані позивачем за кредитними договорами, використані нею в інтересах сім`ї.
Так, до матеріалів справи кредитних договорів не надано. Проте, зі змісту судових рішень про стягнення з позивача заборгованості за кредитними договорами не встановлено, що такі договори укладалась в інтересах сім`ї. Так, зі змісту судового рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 жовтня 2018 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2019 року убачається, що кредитні кошти були надані позивачу на її власні потреби (за кредитним договором від 26 квітня 2012 року, який укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 ). 
Грошові кошти, що отримані ОСОБА_1 за кредитним договором від 22 лютого 2010 року, який укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею, теж не підлягають поділу, враховуючи наявність особистої заборгованості позивача перед банком, оскільки не встановлено, що кредитні кошти були реально витрачені на придбання побутової техніки та здійснення поліпшень у будинку. 
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на преюдиційне значення у цій справі заочного рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 червня 2018 року, що набрало законної сили 27 липня 2018 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки у тій справі встановлювались інші факти та обставини справи.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.
Отже, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення
складено 29 вересня 2021 року