П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8007/21	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді – доповідача	Кравця О.О.	
судді –	Коваля М.П.	
судді – 	Зуєвої Л.Є. 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року по справі № 420/8007/21, прийнятого в порядку спрощеного позовного провадження у складі судді Стефанова С.О., за адміністративним позовом сільськогосподарського виробничого кооперативу «ДРУЖБА» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними дії щодо відмови у підтвердженні статусу платника єдиного податку четвертої групи та анулювання реєстрації платника податку та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

17 травня 2021 року СВК «ДРУЖБА» звернулось до суду з позовом до ГУ ДПС в Одеській області, в якому просило:
визнати протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області щодо відмови сільськогосподарському виробничому кооперативу «ДРУЖБА» у підтвердженні статусу платника єдиного податку четвертої групи та анулювання реєстрації платника єдиного податку і виключення з реєстру платників єдиного податку з 01.01.2021 року відповідно до листа №6374/6/15-32-18-08-14 від 23.03.2021 року;
зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області поновити реєстрацію сільськогосподарського виробничого кооперативу «ДРУЖБА» в реєстрі платників єдиного податку Державної податкової служби України, як платника єдиного податку четвертої групи з 01.01.2021 року та підтвердити вказане шляхом видачі довідки (іншого документу) про підтвердження такого статусу;
зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області визнати одержаними та такими, що подані 08.02.2021 року:
- податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2021 рік «Звітна» за №9016549439;
- податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2021 рік та «Загальна» «Звітна» за №9016555827;
зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області визнати одержаним та таким, що поданий 10.02.2021 року розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2020 рік за №9019237827.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року позов був задоволений.

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що за даними АІС «Податковий Блок» позивачем не були дотримані умови обирання спрощеної системи оподаткування: Сільськогосподарський виробничий кооператив «ДРУЖБА» (код ЄДРПОУ 03769497) самостійно відмовилось у 2020 році від статусу єдиного податку четвертої групи (загальна, звітна декларації та розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва за період 2020 рік не надано), та перебувало на загальній системі оподаткування.
Апелянт також вказує на те, що у 2021 році сільськогосподарський виробничий кооператив «ДРУЖБА» надав до Головного управління ДПС в Одеській області Кілійська ДПІ (Ізмаїльський район) наступні декларації: податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи (загальну) на 2021 рік (вх. №9016555827 від 08.02.2021 року), податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи (звітна) на 2021 рік (вх. №9016549439 від 08.02.2021 року), розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва (вх. №9019237827 від 10.02.2021 року). Таким чином, на думку відповідача, підприємство не дотрималось вимог пп.298.8.8 ПКУ, по вищезазначеним податковим деклараціям платника єдиного податку 4 групи.          
Крім того, апелянт зазначає, що позивач у 2020 році самостійно відмовився від статусу платника єдиного податку четвертої групи.
30.08.2021 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції без змін.

III.          ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав: 

IV.          ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що 03.03.2000 року сільськогосподарський виробничий кооператив «ДРУЖБА» зареєстровано як юридична особа (код ЄДРПОУ 03769497) Кілійською районною державною адміністрацією, включене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 17.05.2005 року за №15361200000000077. Перебуває на податковому обліку в Кілійській ДПІ Ізмаїльського управління ГУ ДПС в Одеській області, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №280785 від 03.03.2000 року, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.04.2021 року (а.с.13, 14, 23-30).
СВК «ДРУЖБА» зареєстрований як платник єдиного податку четвертої групи з 2015 року, що підтверджується довідкою Ізмаїськьої ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області Кілійське відділення від 24.06.2015 року №1314/10/15-03 (а.с.35).
Позивач веде господарську діяльність по таким напрямкам, як вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний ) (код 01.11 згідно з КВЕД-2010); вирощування рису (код 01.12 згідно з КВЕД-2010); вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (код 01.13 згідно з КВЕД-2010); вирощування інших однорічних і дворічних культур (код 01.19 згідно з КВЕД-2010); вирощування винограду (код 01.21 згідно з КВЕД-2010); розведення великої рогатої худоби молочних порід (код 01.41 згідно з КВЕД-2010); розведення коней та інших тварин родини конячих (код 01.43 згідно з КВЕД-2010); розведення овець і кіз (код 01.45 згідно КВЕД -2010); розведення свиней (код 01.46 згідно з КВЕД-2010); розведення свійської птиці (код 01.47 згідно з КВЕД-2010); допоміжна діяльність у тваринництві (код 01.62 згідно з КВЕД-2010); прісноводне рибальство (код 03.12 згідно з КВЕД-2010); виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості (код 10.61 згідно з КВЕД-2010); тощо.
З матеріалів справи вбачається, що з метою щорічного підтвердження статусу платника єдиного податку відповідно до п.п.291.8.1. п.298.8. ст.298 ПК України позивачем 08.02.2021 року подано до податкового органу наступні документи:
-податкова декларація платника єдиного податку четвертої групи за 2021 року №9016555827 від 08.02.2021 року «Загальна», «Звітна» (а.с.39-40). Вказана податкова декларація отримана ДПС України 08.02.2021 року о 12.48 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.40 на звороті);
-розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2020 рік №9019237827 від 10.02.2021 (а.с.41-42). Вказаний розрахунок отримано ДПС України 10.02.2021 року о 09.35 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.43);
-відомості про наявність земельних ділянок (Додаток 1 до податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи) від 08.02.2021 року (а.с.44-53). Вказані відомості отримані ДПС України 08.02.2021 року о 12.48 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.54);
-податкова декларація платника єдиного податку четвертої групи за 2021 року №9016549439 від 08.02.2021 року «Звітна» (а.с.55-56). Вказана податкова декларація отримана ДПС України 08.02.2021 року о 12.17 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.57);
-відомості про наявність земельних ділянок (Додаток 1 до податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи) від 08.02.2021 року (а.с.58-67). Вказані відомості отримання ДПС України 08.02.2021 року о 12.17 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.57).
Листом від 23.03.2021 року за №6374/6/15-32-18-08-14 Головне управління ДПС в Одеській області повідомлено позивача про те, що він не є платником єдиного податку четвертої групи у 2021 році, оскільки за даними інформаційних систем центрального рівня ДПС України позивачем у 2020 році до контролюючого органу декларацій з єдиного податку четвертої групи загальна та звітна, а також розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва за період 2019 року не надавались, господарство в 2020 році перебувало на загальній системі оподаткування, а тому подання СВК «ДРУЖБА» до ГУ ДПС в Одеській області податкової декларації єдиного податку четвертої групи (загальної) на 2021 рік, податкової декларації єдиного податку четвертої групи (звітної) на 2021 рік, розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва, свідчить про недотримання підприємством вимог п.п.298.8.8 п.298.8 ст.298 ПК України для обрання спрощеної системи оподаткування єдиного податку четвертої групи на 2021 рік. Також, у вказаному листі зазначено про те, що податкові декларації платника єдиного податку четвертої групи: загальна на 2021 року (№9016555827 від 08.02.2021 року), звітна на 2021 року (№9016549439 від 08.02.2021 року), розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва (№9019237827 від 10.02.2021 року) складені з порушенням вимог п.48.3 ст.48 ПК України, а саме: зазначено недостовірне значення обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період», що не відповідає обраному режиму оподаткування, а тому податкова звітність, що складена з порушенням норм п.48.7 ст.48 ПК України, не вважається податковою декларацією (а.с.68-69).
Позивач, вважаючи дії відповідача, що оформлені листом від 23.03.2021 року №6374/6/15-32-18-08-14, яким позивачу відмовлено у підтверджені статусу платника єдиного податку четвертої групи та повідомлено про те, що господарство не є платником єдиного податку четвертої групи у 2021 році, протиправними, звернувся до суду з даною позовною заявою.     
V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :

Ст.8 Конституції України, визначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Ч.1 ст. 9 Конституції України встановлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом.
Відповідно до Закону України від 28.12.2014 року №71 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (набрав чинності з 01 січня 2015 року) фіксований сільськогосподарський податок трансформовано в єдиний податок (виділено в окрему 4 групу).
Згідно з п.291.2 і п.291.3 ст.291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Юридична особа чи фізична особа підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку    визначеному цією главою.
Відповідно до пп.4 п.а) п.291.4 ст.291 ПК України    суб`єкти    господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного Податку, зокрема, четверта група - сільськогосподарські товаровиробники, 
юридичні особи незалежно від організаційно-правової форми, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків;
Підпунктом 295.9.1. п.295.9. ст.295 ПК України встановлено, що платники єдиного податку четвертої групи самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням платника податку та місцем розташування земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.               
Згідно п.298.2 ст.298 ПК України   , відмова від спрощеної системи оподаткування платниками єдиного податку першої - третьої груп здійснюється в порядку, визначеному підпунктами 298.2.1-298.2.3 цієї статті.
298.2.1. Для відмови від спрощеної системи оподаткування суб`єкт господарювання не пізніше ніж за 10 календарних днів до початку нового календарного кварталу (року) подає до контролюючого органу заяву.
298.2.2. Платники єдиного податку можуть самостійно відмовитися від спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому подано заяву щодо відмови від спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів.
298.2.3. Платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки:
1) у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку першої і другої груп та нездійснення такими платниками переходу на застосування іншої ставки - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення;
2) у разі перевищення протягом календарного року обсягу доходу, встановленого підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу, платниками єдиного податку першої і другої груп, які використали право на застосування інших ставок, встановлених для третьої групи, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення;
3) у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку третьої групи - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення;
4) у разі застосування платником єдиного податку іншого способу розрахунків, ніж зазначені у  пункті 291.6  статті 291 цього Кодексу, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому допущено такий спосіб розрахунків;
5) у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми;
6) у разі перевищення чисельності фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах з платником єдиного податку, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому допущено таке перевищення;
7) у разі здійснення видів діяльності, не зазначених у реєстрі платників єдиного податку, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності;
8) у разі наявності податкового боргу у розмірі, що перевищує суму, визначену  абзацом третім  пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу, на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів;
9) у разі здійснення платниками першої або другої групи діяльності, яка не передбачена у  підпунктах 1  або  2  пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу відповідно, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому здійснювалася така діяльність.
Згідно з п.298.8. ст.298 ПК України встановлено, що Порядок обрання або переходу на спрощену систему оподаткування, або відмови від спрощеної системи оподаткування платниками єдиного податку четвертої групи здійснюється відповідно до  підпунктів 298.8.1-298.8.8  цієї статті.
298.8.1. Сільськогосподарські товаровиробники для переходу на спрощену систему оподаткування або щорічного підтвердження статусу платника єдиного податку подають не пізніше 20 лютого поточного року:
загальну податкову декларацію з податку на поточний рік щодо всієї площі земельних ділянок, з яких справляється податок (сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ, багаторічних насаджень), та/або земель водного фонду внутрішніх водойм (озер, ставків та водосховищ), - контролюючому органу за своїм місцезнаходженням (місцем перебування на податковому обліку);
звітну податкову декларацію з податку на поточний рік окремо щодо кожної земельної ділянки - контролюючому органу за місцем розташування такої земельної ділянки (юридичні особи);
розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва (юридичні особи) - контролюючим органам за своїм місцезнаходженням та/або за місцем розташування земельних ділянок за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику;
відомості (довідку) про наявність земельних ділянок - контролюючим органам за своїм місцезнаходженням та/або за місцем розташування земельних ділянок.
У відомостях (довідці) про наявність земельних ділянок зазначаються дані про кожний документ, що встановлює право власності та/або користування земельними ділянками, у тому числі про кожний договір оренди земельної частки (паю).
298.8.2. Сільськогосподарські товаровиробники - юридичні особи, утворені протягом року шляхом злиття, приєднання або перетворення, подають протягом 20 календарних днів місяця, що настає за місяцем його утворення, до контролюючих органів за своїм місцезнаходженням та за місцем розташування земельних ділянок декларацію з податку за період від дати утворення до кінця поточного року для набуття статусу платника податку, а також усіх прав і обов`язків щодо погашення податкових зобов`язань або боргів, які передані йому як правонаступнику.
298.8.3. Дохід сільськогосподарського товаровиробника, отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки (крім підакцизних товарів, за винятком виноматеріалів виноградних (коди згідно з  УКТ ЗЕД  2204 29 - 2204 30), вироблених на підприємствах первинного виноробства для підприємств вторинного виноробства, які використовують такі виноматеріали для виробництва готової продукції), включає доходи, отримані від:
реалізації продукції рослинництва, що вироблена (вирощена) на угіддях, які належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування, а також продукції рибництва, виловленої (зібраної), розведеної, вирощеної у внутрішніх водоймах (озерах, ставках і водосховищах), та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях;
реалізації продукції рослинництва на закритому ґрунті та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях;
реалізації продукції тваринництва і птахівництва та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях;
реалізації сільськогосподарської продукції, що вироблена із сировини власного виробництва на давальницьких умовах, незалежно від територіального розміщення переробного підприємства.
У разі коли сільськогосподарське підприємство утворюється шляхом злиття, приєднання, перетворення, поділу або виділення, у рік такого утворення до суми, отриманої від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки (крім підакцизних товарів, за винятком виноматеріалів виноградних (коди згідно з  УКТ ЗЕД  2204 29 - 2204 30), вироблених на підприємствах первинного виноробства для підприємств вторинного виноробства, які використовують такі виноматеріали для виробництва готової продукції), включаються також доходи, отримані протягом останнього податкового (звітного) періоду від надання супутніх послуг:
послуги із збирання врожаю, його брикетування, складування, пакування та підготовки продукції до збуту (сушіння, обрізування, сортування, очистка, розмелювання, дезінфекція (за наявності ліцензії), силосування, охолодження), які надаються покупцю такої продукції сільгосппідприємством-виробником (з моменту набуття права власності на таку продукцію за договором до дати її фактичної передачі покупцю);
послуги з догляду за худобою і птицею, які надаються її покупцю сільгосппідприємством-виробником (з моменту набуття права власності на таку продукцію за договором до дати її фактичної передачі покупцю);
послуги із зберігання сільськогосподарської продукції, які надаються її покупцю сільгосппідприємством-виробником (з моменту набуття права власності на таку продукцію за договором до дати її фактичної передачі покупцю);
послуги з відгодівлі та забою свійської худоби і птиці, які надаються її покупцю сільгосппідприємством-виробником (з моменту набуття права власності на таку продукцію до дати її фактичної передачі покупцю).
298.8.4. У разі коли у податковому (звітному) році частка сільськогосподарського товаровиробництва становить менш як 75 відсотків, сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа сплачує податки у наступному податковому (звітному) році на загальних підставах.
Якщо така частка не перевищує 75 відсотків у зв`язку із виникненням обставин непереборної сили у попередньому податковому (звітному) році, до платника податку в наступному податковому (звітному) році зазначена вимога не застосовується. Такі платники податку для підтвердження статусу платника єдиного податку подають податкову декларацію разом із рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних рад про наявність обставин непереборної сили та перелік суб`єктів господарювання, що постраждали внаслідок таких обставин.
298.8.7. Платники єдиного податку четвертої групи можуть самостійно перейти на застосування ставки єдиного податку, визначеної для платників єдиного податку іншої групи, або відмовитися від спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому подано відповідну заяву у порядку згідно з  пунктом 298.2  статті 298 цього Кодексу, за умови сплати податку за поточний рік у розмірі, що розраховується виходячи з 25 відсотків річної суми податку за кожний квартал, протягом якого платник перебував на четвертій групі платників єдиного податку.
298.8.8. Сільськогосподарський товаровиробник повторно може бути включений до четвертої групи платників єдиного податку не раніше ніж через два календарні роки після його переходу на застосування ставки єдиного податку, визначеної для платників єдиного податку іншої групи, або анулювання його попередньої реєстрації платником єдиного податку четвертої групи. Норми цього підпункту не застосовуються у разі анулювання реєстрації платником єдиного податку четвертої групи юридичної особи за ініціативою контролюючого органу
Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку визначений ст.299 ПК України, відповідно до п.299.1 ПКУ якої реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.
Відповідно до п.п.299.1. п.299.2. ст.299 ПК України реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.
Відповідно    до п.299.10. ст.299 ПК України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою    та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого Органу у разі:
1) подання платником податку заяви щодо відмови від застосування спрощеної       системи    оподаткування    у    зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, - в останній день календарного кварталу, в якому подано таку заяву; 
2) припинення юридичної особи (крім перетворення) або припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем відповідно до закону - в день отримання відповідним контролюючим органом від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації такого припинення;
3) у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу; 
4) якщо у податковому (звітному) році частка сільськогосподарського товаровиробництва платника єдиного податку четвертої групи становить менш як 75 відсотків;
5) якщо платником Єдиного податку четвертої групи не подано податкову звітність, передбачену підпунктом 295.9.1 пункту 295.9 статті 295 та підпунктом 298.8.1 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.
Згідно з абз.2 п.299.11 ст.299 ПК України передбачено, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення виїзних документальних перевірок платника єдиного податку четвертої групи невідповідності вимогам підпункту 4 пункту 291.4 та пункту 291.5-1 статті 291 цього Кодексу у податковому (звітному) році або у попередніх періодах, такому платнику за такі періоди нараховуються податки та збори, від сплати яких він звільнявся як платник єдиного податку четвертої групи, та штрафні (фінансові) санкції (штрафи), передбачені главою 11 розділу II цього кодексу такий платник податку зобов`язаний перейти до сплати податків за загальною системою оподаткування, починаючи з наступного місій ця після місяця, у якому встановлено таке порушення.
Відповідно до п.46.1 ст.46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Додатки до податкової декларації є    невід`ємною частиною.
Згідно з п.48.1, 48.2 ПК України Податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному; положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному, на час її подання. 
Форма податкової - декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.
Обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.
За приписами п.п.48.3, 48.4 ПК України, податкова декларація    повинна містити такі обов`язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подаєтеся Податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування. (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код-платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або Податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки Платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце, проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення    залежно від форми); інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та- є її невід`ємною частиною; ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цьоґо пункту посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності). У окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов`язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ; індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період; дата та номер рішення про включення неприбуткової організації до Реєстру неприбуткових установ та організацій; ознака неприбутковості організації; повне найменування нерезидента; місцезнаходження нерезидента; назва та код держави резиденції нерезидента; код нерезидента, що присвоєно державою, резидентом якої він є.
Пунктом 49.1. ст.49 ПК України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.
Відповідно до п.49.3. ст.49 ПК України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису. 
Єдиною підставою для відмови у прийнятті податкової декларації засобами електронного зв`язку в електронній формі є недійсність електронного цифрового підпису такого платника податків, у тому числі у зв`язку із закінченням строку дії сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа і надана у форматі, доступному для її технічної обробки. 
Згідно з пунктом 49.8 статті 49 ПК У країни прийняття податкової декларації є обов`язком Контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.
Пунктом 49.9. ст.49 ПК України передбачено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.
За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою:
-           за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв`язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою;
-          у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.
Відповідності до пп.49.9.2. п.49.9. ст.49 ПК України за умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою, зокрема у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.
Відповідно до п.49.10 ст.49 ПК України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо) забороняється.
Згідно з пп.49.11.1. п.49.11. ст.49 ПК України у разі подання платником податків до Контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48, а також недотримання: вимог абзаців першого - третього пункту 49.4 статті 49 цього Кодексу, контролюючий, орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови, у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв`язку, - протягом п`яти робочих    днів з дня її отримання.
Порядок    підготовки       і подання податкової звітності в електронному вигляді на час виникнення спірних правовідносин регулювався Порядком обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 06 червня 2020 року №261 (далі - Порядок).
Згідно з п.2 розділу 1 Загальні положення Порядку:
- перша квитанція - електронне повідомлення, що формується у форматі (стандарті),    затвердженому в установленому законодавством порядку, програмним забезпеченням контролюючого органу за   результатами автоматизованої перевірки електронного документа та засвідчує факт і час отримання такого електронного документа в момент такого отримання;
-   друга квитанція - електронне повідомлення, що формується у форматі, затвердженому в установленому законодавством порядку, програмним забезпеченням контролюючого органу (адресатом)   за   результатами ідентифікації, обробки електронного документа та засвідчує факт і час приймання (неприймання) чи реєстрації такого електронного документа.
За змістом пунктів 9, 10, 11, 12, 14 розділу II Загальні вимоги щодо електронного документообігу Порядку, автоматизована перевірка здійснюється у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо електронний документ надійшов після закінчення операційного дня або за годину до його закінчення.                              
Автоматизована перевірка електронного документа включає: перевірку правового статусу кваліфікованого електронного підпису-чи печатки відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги»; перевірку обов`язковості та послідовності накладення на електронний документ кваліфікованого електронного підпису    чи печатки підписувачів    у встановленому Порядку; перевірку відповідності електронного документа затвердженому формату (стандарту); перевірку наявності обов`язкових реквізитів перевірку наявності заяви    про приєднання до договору    перевірку дії договору.
Перша квитанція надсилається автору електронного документа протягом двох, годин    з часу його отримання контролюючим органом    в іншому разі    протягом перших двох годин наступного операційного, дня.
У першій квитанції, що формується за результатами автоматизованої перевірки, зазначеної у пункті 10-цього розділу, повідомляється про результати такої перевірки. У разі негативних результатів автоматизованої перевірки у першій квитанції повідомляється про неприйняття електронного документа із зазначенням причин, у такому випадку друга квитанція не формується. На першу квитанцію накладається печатка контролюючого органу, здійснюється її шифрування та надсилання автору електронного документа. Другий примірник першої квитанції в електронному вигляді зберігається в контролюючому органі. Якщо автору протягом встановленого строку після відправки електронного документа не надійшла перша квитанція, електронний документ вважається не одержаним адресатом.                              
Не пізніше наступного робочого дня з моменту формування першої квитанції, якщо інше не встановлено нормативно-правовими актами та цим Порядком, формується друга квитанція. Друга квитанція є підтвердженням про прийняття (реєстрацію) або повідомленням про неприйняття в контролюючому органі електронного документа. В другій квитанції зазначаються реквізити прийнятого (зареєстрованого) або неприйнятого (із зазначенням причин) електронного документа, результати обробки в контролюючому органі (дата та час прийняття (реєстрації) або неприйняття, реєстраційний номер, дані про автора та підписувача (підписувачів) електронного документа та автора квитанції).
У разі наявності другої квитанції про прийняття електронного документа датою та часом прийняття (реєстрації) електронного документа контролюючим органом вважаються дата та час, зафіксовані у першій квитанції.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czec hRepublic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).
Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).
Хоча, за деяких обставин виконання рішення може бути відкладено, відкладання рішення не повинно порушувати право сторони на виконання рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).
У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; SabinPopescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).
Згідно ст.13 Конвенції , кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Стаття 13 Конвенції ( 995_004 ) прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування (див. справу "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI).
Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).
У справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) ( див.п.63-65 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).

(1)          Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Системний аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку про чітке розмежування понять переходу на спрощену систему оподаткування та щорічного підтвердження статусу платника єдиного податку.
З матеріалів справи вбачається, що позивач  зареєстрований як платник єдиного податку четвертої групи з 01.01.2015 року.     
Як вбачається з матеріалів справи, СВК «ДРУЖБА» є сільськогосподарським товаровиробником, у якого частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік склала 98,49%, що підтверджується розрахунком частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2020 рік, який був наданий контролюючому органу, а отже позивач відповідає всім вимогам, встановленим статтею 291 ПК України для платників єдиного податку.
При цьому, звертаючись у лютому 2021 року із відповідним переліком документів до відповідача, позивач не вчиняв дій, спрямованих на перехід на спрощену систему оподаткування, а здійснював щорічне підтвердження статусу платника єдиного податку.
Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апелянта, що позивач самостійно відмовився у 2020 році від статусу єдиного податку четвертої групи, оскільки жодного доказу на підтвердження вказаного відповідачем надано не було. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до контролюючого органу з заявою про відмову від спрощеної системи оподаткування в порядку вимог п.п.298.8.1 п.298.8 та п. 298.2  статті 298 ПК Уркїни.
З наведених норм права вбачається, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у встановлених законом випадках. Таким чином, способом реалізації владних управлінських функцій у разі встановлення обставин під час проведення документальної перевірки, за яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (бути платником єдиного податку), є прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників цього податку. 
При цьому, прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку четвертої групи шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише на підставі проведеної виїзної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході останньої порушень, відповідно до яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування, тобто бути платником єдиного податку четвертої групи за критеріями, визначеними у пункті 4 пункту 291.4. статті 291 ПК України. 
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05.02.2019 року по справі №805/206/17-а, від 19.06.2020 року по справі №822/758/17, від 03.12.2020 року по справі №200/9334/19-а.
Тобто, відмовляючи у підтверджені статусу платника єдиного податку четвертої групи на 2021 рік, з підстав того, що господарство не підтвердило статус платника єдиного податку четвертої групи в 2020 році, а тому не є платником єдиного податку в 2021 році, свідчить про анулювання реєстрації платника єдиного податку, без проведення документальної перевірки та прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, що свідчить про протиправність дій відповідача, які викладені в листі №6374/6/15-32-18-08-14 від 23.03.2021 року.
Також апеляційний суд зазначає, що вимогами чинного Податкового кодексу України не передбачено порядку відмови контролюючим органом у підтверджені статусу платника Єдиного податку четвертої групи за результатами подання вказаних у пп.298.8.1. п.298.8. ст.298 Податкового кодексу України документів.
Таким чином, відповідач   не мав право прийняти рішення про відмову у підтвердженні статусу платника єдиного   податку четвертої групи.
Водночас, контролюючий орган має право прийняти рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку четвертої групи, згідно передбаченого ПК України порядку.
Єдиним законним способом реалізації владних управлінських функцій є проведення документальної перевірки на підставі якої встановлюється, що платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (бути платником єдиного податку), як наслідок - прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, шляхом виключення з реєстру платників цього податку.
Тобто, контролюючим органом повинна бути: 1) проведена документальна перевірка платника податків; 2) прийняття рішення про анулювання реєстрації шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку.
Апеляційний суд вважає, що для прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку четвертої групи мають бути виконані всі вимоги передбачені Податковим кодексом України.
Таким чином, у відповідності до норм чинного законодавства у відповідача були відсутні правові підстави для відмови позивачу у підтвердженні статусу платника єдиного    податку четвертої групи на 2021 рік.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що належним та достатнім способом захисту буде визнання протиправними дій ГУ ДПС в Одеській області щодо відмови сільськогосподарському виробничому кооперативу «ДРУЖБА» у підтвердженні статусу платника єдиного податку четвертої групи та анулювання реєстрації платника єдиного податку і виключення з реєстру платників єдиного податку з 01.01.2021 року відповідно до листа №6374/6/15-32-18-08-14 від 23.03.2021 року та зобов`язання Головне управління ДПС в Одеській області поновити реєстрацію сільськогосподарського виробничого кооперативу «ДРУЖБА» в реєстрі платників єдиного податку Державної податкової служби України, як платника єдиного податку четвертої групи з 01.01.2021 року та підтвердити вказане шляхом видачі довідки (іншого документу) про підтвердження такого статусу.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти звітність, апеляційний суд зазначає наступне.
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що контролюючий орган може відмовити у прийнятті податкової декларації виключно у випадку порушення платником податку при її заповненні вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 ПК України.
Таким чином, прийняття податкової декларації контролюючим органом є по суті формальним рівнем податкового контролю, під час якого працівник контролюючого органу здійснює візуальну перевірку декларації та її аналіз за формальними ознаками. У свою чергу, підставою для невизнання податкової декларації податковою звітністю є такі дефекти її заповнення, які впливають на порядок адміністрування податку.
Отже, контролюючий орган не наділений повноваженнями не приймати вже отриману податкову декларацію у разі її складання з дотриманням вимог статті 48 ПК України, оскільки прийняття податкової звітності с обов`язком контролюючого органу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №810/1570/16.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, з метою щорічного підтвердження статусу платника єдиного податку відповідно до п.п.291.8.1. п.298.8. ст.298 ПК України позивачем 08.02.2021 року подано до податкового органу наступні документи:
-          податкова декларація платника єдиного податку четвертої групи за 2021 року №9016555827 від 08.02.2021 року «Загальна», «Звітна» (а.с.39-40). Вказана податкова декларація отримана ДПС України 08.02.2021 року о 12.48 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.40 на звороті);
-          розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2020 рік №9019237827 від 10.02.2021 (а.с.41-42). Вказаний розрахунок отримано ДПС України 10.02.2021 року о 09.35 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.43);
-          відомості про наявність земельних ділянок (Додаток 1 до податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи) від 08.02.2021 року (а.с.44-53). Вказані відомості отримані ДПС України 08.02.2021 року о 12.48 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.54);
-          податкова декларація платника єдиного податку четвертої групи за 2021 року №9016549439 від 08.02.2021 року «Звітна» (а.с.55-56). Вказана податкова декларація отримана ДПС України 08.02.2021 року о 12.17 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.57);
-          відомості про наявність земельних ділянок (Додаток 1 до податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи) від 08.02.2021 року (а.с.58-67). Вказані відомості отримання ДПС України 08.02.2021 року о 12.17 год., що підтверджується квитанцією №2 (а.с.57).
Тобто, отримання платником податків другої квитанції свідчить про реєстрацію податкової декларації контролюючим органом.
Проте, не зважаючи на те, що позивачу були направлені другі квитанції щодо отримання та реєстрації контролюючим органом вищевказаних документів, 23.03.2021 року листом №6374/6/15-32-18-08-14 було повідомлено позивача, що податкова звітність, складена з порушенням вимог п.48.3. ст.48 ПК України, а саме: зазначено недостовірне значення обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період», що не відповідає обраному режиму оподаткування, а тому відповідно до п.48.7. ст. 48 ПК України не вважається податковою декларацією.
Лише через один місяць п`ятнадцять днів надано відповідь про те, що податкова звітність не вважається податковою декларацією, у зв`язку з порушенням позивачем вимог п.48.3. ст.48 ПК України.
Крім того, у випадку присвоєння податковій звітності статусу «Не визнано як Податкову декларацію», в обов`язковому порядку декларанту надсилається лист-відмова про прийняття зазначеної звітності у строки, визначені п.49.11 ст.49 ПК України із зазначенням, підстав відмови. В іншому випадку п.п.49.9.2 п.49.9 ст.49 ПК України передбачено, що за умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 19.06.2020 року у справі №818/569/17.
Враховуючи те, що відповідач не надсилав позивачу у строк встановлений Податковим кодексом України відмову у прийнятті звітності, податкова декларація платника єдиного податку четвертої групи на 2021 рік не може вважатися такою, що не подана до контролюючого органу або не вважатися податковою декларацією.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.
Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги , та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а  також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та не підлягає   оскарженню  в касаційному порядку, крім випадків, встановлених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складене та підписане 29 вересня 2021 року.

Головуючий суддя                                                            О.О. Кравець

Суддя                                                                                М.П. Коваль

Суддя                                                                                Л.Є. Зуєва