ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 705/4289/20                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                        Білик О.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у залі суду апеляційну скаргу представника Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1  - Врадій Лілії Миколаївни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від    09 листопада 2020 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Умань, дата складання повного тексту рішення - 13 листопада 2020 року) у справі за об`єднаним адміністративним позовом Уманського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області до Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України та     затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які    незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення видворення за межі території України, в порядку    ст. 289 КАС України, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року, Уманський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (далі - позивач) звернувся до Уманського міського суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1  (далі - відповідач) про примусове видворення за межі території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи визначено до розгляду судді Білик О.В.
У листопаді 2020, Уманський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (далі - позивач) звернувся до Уманського міського суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1  (далі - відповідач) про затримання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення видворення за межі території України, в порядку    ст.289 КАС України, який згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи визначено до розгляду судді Годік Л.С.
09 листопада 2020 року ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області об`єднано в одне провадження відповідні адміністративні справи.
В позові позивач посилається на те, що 28 жовтня 2020 року на адресу Уманського РВ УДМС України в Черкаській області надійшов лист № 5804 з державної установи «Старобабанівська виправна колонія № 92», в якому вказано, що 09.11.2020 з СВК № 92 звільняється громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 30.03.2018 Апеляційним судом Чернігівської області до 3 років позбавлення волі за ч.3 ст.15 ч. 3 ст. 185 КК України. У позові позивач посилається на те, що Відділом здійснено перевірку щодо отримання інформації з інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «АРКАН» про перетин державного кордону України громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 для встановлення законності його перебування на території України. За інформацією з міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією «АРКАН» встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 в період часу з 27.10.2015 по 27.10.2020 державний кордон України не перетинав, зі слів ОСОБА_1 він перетнув кордон у 2004 році, з`ясувати точний час та місце в`їзду на територію України відповідача, станом на 29.10.2020 неможливо. Позивач вказує, що з наведеного випливає, що він прибув на територію України до 27.10.2015, та більше державний кордон не перетинав. Позивач зазначає, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 затриманий за скоєння злочину 09.11.2017, він набув статусу порушника міграційного законодавства, оскільки перебував на території України з порушенням встановленого терміну перебування. У відповідача відсутній паспортний документ, по якому він може здійснити виїзд з території України, представником Відділу Запорожцю О.Г. було запропоновано звернутися до консульського відділу Посольства РФ для отримання діючого паспорту чи свідоцтва на повернення, на що відповідач відмовився. Також, у відповідача відсутні документи, які б надавали право законно перебувати на території України, згідно листа УДМС України в Чернігівській області, з приводу отримання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне чи тимчасове проживання відповідач до УДМС України в Чернігівській області не звертався, на особистому рахунку іноземця відсутні кошти, інформація про подальше працевлаштування іноземця відсутня. У позові вказано, що ОСОБА_1 , постійно порушує законодавство на території України, чим впливає на криміногенну обстановку, що підтверджується, довідкою та характеристикою які надані Старобабанівською виправною колонією № 92. Відповідач до консульських установ чи інших уповноважених органів з метою відновлення документів та легалізації свого становища в Україні не звертався, жодних інших    документів не має. Тобто, у ОСОБА_1 відсутні підстави та документи, що дають право законно перебувати на території України, здійснити виїзд з території України самостійно та відсутні фінансові заощадження. Враховуючи, що у відповідача не має постійного місця проживання, згідно довідки Покошицької сільської ради Коропського району Чернігівської області, на території с.Покошицьке не зареєстрований, у власності житла немає, близьких родичів не має, законних джерел доходів, не має достатнього фінансового забезпечення для виїзду за межі України, порушення ним міграційного законодавства щодо терміну тимчасового перебування на території України, неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності з 2006 року на території України, позивач просить суд    примусово видворити громадянина Російської Федерації     ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,    за межі території України та прийняти рішення про затримання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на шість місяців, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 листопада 2020 року об`єднаний адміністративний позов - задовольнити.
Примусово видворити громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ростов-на-Дону, Російська Федерація, росіянина, за межі території України до Російської Федерації.
Затримати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ростов-на-Дону, Російська Федерація, росіянина, з поміщенням до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України до Російської Федерації на строк необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше як на шість місяців.
Рішення суду звернуто до негайного виконання.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником відповідача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що 27.10.2020 за № 5804 із ДУ «Старобабанівська виправна колонія (№ 92)» надійшов до Уманського РВ Управління ДМС України в Черкаській області лист, в якому повідомлялося, що відносно засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є громадянином    Російської Федерації буде звільнятися по відбуттю строку покарання 09.11.2020.
28.10.2020 ДУ «Старобабанівська виправна колонія (№ 92)» направила до Уманського РВ Управління ДМС України в Черкаській області листа, в якому вказувалося, що засуджений ОСОБА_1 із проханням отримання паспорту «для виїзду за кордон громадянина Російської Федерації» за час відбування покарання до адміністрації установи не звертався.
Відповідно до інформації УДМС України в Чернігівській області від 29.09.2020 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 за отриманням дозволу на імміграцію в Україну та документуванням посвідкою на постійне або тимчасове проживання до УДМС України в Чернігівській області не звертався.
Згідно із інформацією УДМС України в Чернігівській області від 24.10.2020 за даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області ОСОБА_1 зареєстрованим або знятим з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 не значиться.
30.03.2018 вироком Апеляційного суду Чернігівської області вирок Деснянського районного суду від 05.11.2018 відносно ОСОБА_1 скасовано в частині призначення покарання та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_1 призначено покарання за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.
За інформацією з міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією «АРКАН» встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 в період часу з 27.10.2015 по 27.10.2020 державний кордон України не перетинав.
З наданої характеристики ДУ «Старобабанівська виправна колонія № 92» ОСОБА_1 за час відбування покарання характеризується посередньо, на виробництві не був працевлаштований, режим відбування покарання не порушував, стягнень та заохочень не мав.
З довідки ДУ «Старобабанівська виправна колонія № 92» , яка видана на підставі інформації з особової справи ОСОБА_1 вбачається, що останній неодноразово судимий та на території України вчиняв злочини з 2006 року.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»    визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до п. 14    ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частиною 3    статті 3 розділу І Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зазначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися    Конституції    та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини 1 статті    9    розділу    ІІ Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, документи які б підтверджували законне перебування відповідача на території України відсутні, що є підставою для прийняття рішення про примусове видворення.
Частиною 11    статті 289 КАС України, встановлено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше як на вісімнадцять місяців.
Відповідно до    ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»    центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Згідно вимог ч. 3    ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»    іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
Як роз`яснено в п. 26 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені    ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»,    ст. 13 Закону України «Про імміграцію».
Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія    Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Під час вирішення питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства варто враховувати, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист    ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    або    ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Матеріалами справи встановлено, що відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, з відповідними заявами до працівників ДМС України відповідач не звертався.
Крім того, останній не підпадає під захист    ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    або    ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Доказів протилежного суду не надано.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої    наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.
Згідно    ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Згідно    ст. 289 КАС України    за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
З огляду на те, що відповідач незаконно перебуває в Україні та є всі обґрунтовані підстави, що підтверджують його ухилення від добровільного виїзду, він не має законного джерела існування, власності та місця проживання на території України, колегія суддів приходить до висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню.
Враховуючи вимоги, заявлені позивачем в прохальній частині адміністративного позову, суд приходить до висновку про можливість звернення рішення до негайного виконання у відповідності до вимог п. 3 ч. 2ст. 371 КАС України.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень    та    у спосіб, що визначені    Конституцією    та    законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод    та    інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 195, 241, 242, 243, 250, 251, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1  - Врадій Лілії Миколаївни - залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від    09 листопада 2020 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          
          
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль