Ухвала
 
02 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 451/937/18
провадження № 61-12531ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
розглянув касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської міської ради Львівської області на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської міської ради Львівської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до Комунального некомерційного підприємства «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської міської ради Львівської області (далі - КНП «Радехівська ЦРЛ» Радехівської міської ради Львівської області), в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ Радехівської ЦРЛ від 29 травня 2018 року №47 «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади заступника головного лікаря по медсестринству Радехівської ЦРЛ та поновити її на зазначеній посаді;
- стягнути з Радехівської ЦРЛ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 348 315,31 грн;
- стягнути з Радехівської ЦРЛ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року (у складі судді Семенишин О. З.) позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Радехівської ЦРЛ від 29 травня 2018 року № 47 «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на роботі - на посаді заступника головного лікаря з медсестринства з 07 червня 2018 року.
Стягнуто з КНП «Радехівська ЦРЛ» Радехівської районної ради Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 07 червня 2018 року до дня винесення судового рішення про поновлення на роботі у розмірі 183 001,50 грн ( (з урахуванням всіх обов`язкових платежів і зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати).
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць в розмірі 6 454,60 грн підлягає негайному виконанню.
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 червня 2021 року 
(у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Савуляка Р. В.) рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з порушенням вимог трудового законодавства оскільки позивачу не було запропоновано всі наявні вакантні посади, які вона могла б обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Крім того, з урахуванням того, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, до неї не застосовано гарантій, визначених частиною третьою статті 184 КЗпП України для одиноких матерів при наявності дитини з інвалідністю. Разом з тим, у зв`язку 
з поновленням позивача на роботі суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов вірного висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 червня 2018 року 
до 02 жовтня 2020 року у розмірі 183 001,50 грн, оскільки з боку позивача не було зловживань при розгляді справи.
Судові рішення мотивовані також, що рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2011 розірвано шлюб між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від якого є син ОСОБА_3 , який проживає з матір`ю і, згідно з медичним висновком від 02 квітня 2019 року, має інвалідність. Відповідно до акта комісійної перевірки від 21 травня 
2018 колишній чоловік ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою Радехівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 батько ОСОБА_3 - 
ОСОБА_2 останні п`ять років не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з вчителями, не бере участі в батьківських зборах.
Також інспектором Головного управління Держпраці у Львівській області проведено інспекційне відвідування відповідача, за результатами якого складено припис про усунення виявлених порушень та зобов`язано відповідача усунути порушення щодо неправомірного звільнення 
ОСОБА_1 з огляду на те, що остання є одинокою матір`ю, яка виховує дитину інваліда.
22 липня 2021 року КНП «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської міської ради Львівської області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року 
у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, 
що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень 
res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову в даній справі є вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, при цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначила у грошовому вимірі. Тобто ціна позову 
у загальному розмірі становить 398 315,31 грн (348 315,31 грн + 50 000 грн), яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 
567 500 грн).
При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
Отже, справа є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 15 червня 
2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 274, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської міської ради Львівської області на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Радехівська центральна районна лікарня» Радехівської міської ради Львівської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук