ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року	Львів	Справа № 260/601/21 пров. № А/857/8838/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Довгої О.І. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.03.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки (суддя суду І інстанції: Скраль Т.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 23.03.2021р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 23.03.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

18.02.2021р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військової частини НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати їй грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.06.2020р.; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки за 2015-2020 роки, що передбачена ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.06.2020р. (а.с.1-7).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.22-23).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.03.2021р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 29.06.2020р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки за 2015-2020 роки, що передбачена ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки», виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 29.06.2020р. (а.с.32-39).
Водночас, судом не встановлено правових підстав для розподілу судових витрат.

          Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.42-47).
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що пунктом 8 ст.10-1 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що додаткові відпустки надаються військовослужбовцям на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Абзацом 3 п.14 ст.10-1 зазначеного Закону визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Жодних посилань на додаткові відпустки, які не надавалися в зв`язку з тим, що їх надання припинено, дана норма не містить.
Підпунктом 6 п.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом МВС України № 558 від 25.06.2018р., також не передбачено виплату грошової компенсації за додаткову відпустку, надання якої припинено, та додаткові відпустки, які не надавалися в попередні роки, в зв`язку з тим, що їх надання припинено.
Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток у періоди, передбачені п.п.17 і 18 ст.10-1 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р., є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки військовослужбовцями як учасниками публічно-правових правовідносини, які урегульовано спеціальними нормами законодавства України у зв`язку зі спеціальним статусом даної категорії громадян.
Також наказ про виключення позивача зі списків особового складу загону не містить положень про виплату грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки. Разом з тим, позивач вказаний наказ при розгляді цієї справи не оскаржує.
Окрім того, пунктом 203 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України № 1115/2009 від 29.12.2009р., встановлено, що у мирний час військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або кадрову військову службу, надаються, зокрема, соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; додаткова відпустка для військовослужбовців, які мають дітей; відпустка для лікування у зв`язку з хворобою.
Таким чином, з аналізу правових норм вбачається, що відпустка для військовослужбовців, які мають дітей, надається лише в мирний час, про що позивач була проінформована.

Позивачем ОСОБА_2 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.64-67).

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, 27.06.2006р. позивач ОСОБА_1 прийнята на військову службу за контрактом у підрозділи Державної прикордонної служби України, що стверджується відомостями військового квитка серії НОМЕР_2 від 27.09.2006р. (а.с.16-17).
Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 278-ОС від 25.06.2020р. позивач звільнена з військової служби у запас за пп.«г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) до 18 років) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 282-ОС від 26.06.2020р. старшого солдата ОСОБА_1 , старшого техніка-контролера комендантського відділення відділу організації повсякденної діяльності штабу 27 прикордонного загону, виключено із списків особового складу та знято зі всіх видів забезпечення з 29.06.2020р. і направлено для зарахування на військовий облік до Ужгородського об`єднаного міського військового комісаріату Закарпатської обл. (а.с.8).
Позивач є матір`ю двох неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.14, 15).
26.06.2020р. позивач ОСОБА_1 звернулася до начальника Мукачівського прикордонного загону із рапортом, в якому просила виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як жінці, яка виховує двох дітей до 15 років за період з 2015-2020 роки, за час проходження служби в Чопському та Мукачівському прикордонних загонах, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (а.с.9).
21.12.2020р. позивач ОСОБА_1 звернулася до начальника Мукачівського прикордонного загону із запитом, в якому просила повідомити її про прийняте рішення за рапортом від 26.06.2020р. (а.с.10).
28.12.2020р. Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Прикордонної служби України листом № 12-Ш-35 надав відповідь, згідно якої під час особливого періоду військовослужбовцям передбачений вичерпний перелік відпусток, а саме: щорічна основна відпустка та відпустка за сімейними обставинами. Відпустка військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей, під час особливого періоду не передбачена. Враховуючи вищенаведене, у прикордонного загону є відсутніми правові підстави для виплати відповідної компенсації (а.с.11-12).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, яка є матір`ю двох неповнолітніх дітей, мала право під час проходження військової служби на отримання додаткової соціальної відпуски на підставі ст.19 Закону України «Про відпустки».
Стосовно наявності особливого періоду, то суд висновувався тим, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям визначених видів відпусток, в тому числі додаткових соціальних відпусток.
Поряд з цим, Законом України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
З огляду на те, що на законодавчому рівні визначено право позивача на компенсацію невикористаної додаткової відпустки під час звільнення, це право не обмежене жодними нормами закону, а відповідач свого обов`язку щодо забезпечення позивача соціальною гарантією не виконав, тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у ОСОБА_2 права на отримання грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як матері двох дітей віком до 15 років.
За таких умов відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох і більше дітей віком до 15 років, за період з 2015 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 
Також судом обраний такий спосіб захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох і більше дітей віком до 15 років, за період з 2015 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Предметом спору у цій справі є право позивача ОСОБА_2 на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох і більше дітей віком до 15 років, за період з 2015 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
При цьому, упродовж 2015-2020 років додаткова відпустка, яка передбачена ст.19 Закону України «Про відпустки», не надавалася; грошова компенсації за такі відпуски на користь ОСОБА_2 не виплачувалася.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За приписами ч.1 ст.2 Закону України № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з ст.12 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Статтею 2 вказаного Закону закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Пунктом 8 ст.10-1 зазначеного Закону передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Відповідно до абз.2 п.14 ст.10-1 наведеного Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
Абзацом третім п.14 ст.10-1 вказаного Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

У свою чергу, статтею 4 Закону України № 504/96-ВР від 05.11.1996р. «Про відпустки» передбачено такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);
3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Крім цього, згідно з ст.19 названого Закону жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Відповідно до ч.7 ст.20 цього Закону додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.
Згідно з ст.24 зазначеного Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для переконливого висновку про те, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені ст.ст.6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, вона, окрім основної щорічної відпустки, має право на додаткову відпустку - як матері двох дітей віком до 15 років на підставі ст.19 Закону України «Про відпустки» (тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів).

Що стосується доводів відповідача з приводу того, що в особливий період надання військовослужбовцям додаткових відпусток припинено, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України № 3543-XII від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та № 1932-XII від 06.12.1991р. «Про оборону України».
Так, за приписами ст.1 Закону України № 3543-XII від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України № 1932-XII від 06.12.1991р. «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст.1 Закону України № 3543-XII від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткових соціальних відпусток.
Поряд з цим, Законом України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із  двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті), є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантоване нормами п.8 ст.10-1 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Окрім того, відповідно до Розділу 5 Глави 8 частини 6 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом МВС України № 558 від 25.06.2018р., у рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.
Грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки провадиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки».

Із урахуванням наведеного, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про відсутність у позивача права на отримання компенсації за невикористану відпустку як матері двох дітей віком до 15 років у зв`язку з особливим періодом, оскільки вищенаведені положення чинного законодавства регулюють порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них, однак не стосується питань компенсації невикористаних відпусток.

При цьому суд враховує, що право на компенсацію невикористаних відпусток передбачене як спеціальним законодавством, так і прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Вказаними положеннями не передбачено застережень щодо одержання відповідної компенсації лише за зверненням військовослужбовця, а навпаки визначається, що така соціальна гарантія реалізується на підставі відповідного наказу. Крім того, позивач зверталася із рапортом про виплату їй компенсації такої відпустки 26.06.2020р., до моменту виключення із списків особового складу частини .

Отже, обов`язок щодо проведення усіх необхідних виплат, у тому числі, під час звільнення позивача зі служби, покладається на відповідача.

З огляду на те, що на законодавчому рівні визначено право позивача на компенсацію невикористаної додаткової відпустки під час звільнення, це право не обмежене жодними нормами закону, а відповідач свого обов`язку щодо забезпечення позивача соціальною гарантією не виконав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як матері двох дітей віком до 15 років.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох і більше дітей віком до 15 років, за період з 2015 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 
Отже, у даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох і більше дітей віком до 15 років, за період з 2015 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_2 позову, з вищевикладених мотивів.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Мукачівського прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.03.2021р. в адміністративній справі № 260/601/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина 2142) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 29.09.2021р.