П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 540/1306/21	
                                                                                                                   
                                                                                                                           Головуючий в І інстанції: Морська Г.М.
                                                                                       Дата та місце ухвалення рішення: 11.05.2021 р. м. Херсон
          
                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Стас Л.В.
                                                                   судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, у якому просить: визнати протиправними дії та скасувати рішення відповідача, викладене в листі від 08.03.2021 року № 1270-1036/М-02/8-2100/21, про відмову у проведенні перерахунку призначеної пенсії за вислугою років у розмірі 90% від заробітної плати, з урахуванням усіх виплат і умов оплати праці, що існували на день звільнення з роботи, без обмеження граничним розміром; зобов`язати відповідача здійснити з 01.10.2020 року перерахунок та виплату пенсії за вислугою років виходячи з розрахунку 90% від суми щомісячної (чинної) заробітної плати, без обмеження її граничного розміру, на підставі довідки прокуратури Херсонської області за № 21-423вих-20 від 04.11.2020 року, з урахуванням усіх особистих обов`язкових виплат (надбавок за класний чин, за вислугу років в органах прокуратури, за виконання особливо важливої роботи), які нараховувались до виходу на пенсію; здійснити виплату різниці суми між перерахованою та фактично отриманою пенсією разово та однією сумою з урахуванням довідки № 21-423вих-20 від 04.11.2020 року про заробітну плату та постійних обов`язкових виплат, які нараховувались до виходу на пенсію. 
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо перерахунку ОСОБА_1 пенсії із 01.10.2020 року у розмірі 60% від заробітку і застосуванням максимального розміру пенсії, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області провести з 01.10.2020 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, виходячи з розрахунку 90% від суми заробітної плати, що враховується для перерахунку пенсії, на підставі довідки прокуратури Херсонської області № 21-423вих20 від 04.11.2020 року без обмеження при її виплаті граничним максимальним розміром десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність, та з урахуванням проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області судові витрати по сплаті судового збору у сумі 454 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю, наголошуючи на неправильному застосуванні судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. 
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області з                 31.03.2008 року, як отримувач пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ.
Із копії пенсійної справи позивача судом першої інстанції встановлено: протоколом від 04.06.2008 року позивачу призначена пенсія за вислугу років у розмірі 86% заробітної плати у сумі 4870,56 грн.; розпорядженням відповідача від 03.10.2011 року № 187556 позивачу перерахована пенсія із розрахунку 90% заробітної плати, що становило 6127,95 грн.; у подальшому перерахунок пенсії позивача проводився відповідачем із розрахунку 90% заробітної плати. 
09.11.2020 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про перерахунок пенсії відповідно до довідки Херсонської обласної прокуратури № 21-423 вих-20 від 04.11.2020 року, згідно якої були збільшені посадові оклади працівників прокуратури та деякі інші доплати, а також на підставі рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року № 7-р(ІІ)/2019. 
Разом із вказаною заявою позивач надала довідку Херсонської обласної прокуратури                  № 21-423 вих-20 від 04.11.2020 року про розмір заробітної плати у загальній сумі 70009,34 грн.
На підставі поданих документів відповідачем проведений перерахунок пенсії позивача з 01.10.2020 року. 
За результатами перерахунку, при заробітній платі 70009,34 грн., розмір пенсії позивача з 01.10.2020 року склав 42005,6 грн. (70009,34 х 60%). 
Водночас, відповідач застосував обмеження, встановлені статтею 86 Закону «Про прокуратуру» № 1697-VІІ, тому, максимальний розмір пенсії, нарахований позивачу, обмежений десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність.
10.02.2021 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою, в якій остання просила провести перерахунок пенсії за документами пенсії справи та довідки прокуратури Херсонської області № 21-423вих-20                   від 04.11.2020 року в розмірі 90 відсотків місячного заробітку за відповідною посадою, з якої позивач вийшла на пенсію, станом на час виникнення підстав звернення за перерахунком на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок за нормами чинними на 11.09.2020 року без обмеження її граничного розміру та  урахуванням фактично отриманих видів виплат і умов оплати праці, що існували на день звільнення з роботи.
За результатами розгляду вказаної заяви позивача, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області направлено позивачу лист від 03.03.2021 року № 1270-1036/М-02/8-2100/21, в якому вказано, що вимога позивача щодо перерахунку пенсії у розмірі 90% від суми заробітної плати, зазначеної в довідці Прокуратури Херсонської області від 04.11.2020 року №21-423 вих-20, без обмеження граничного її розміру згідно із статтею 50-1 Закону № 1789 є безпідставною, оскільки зазначена норма з 01.01.2015 року є нечинною. Відповідач вказав, що на сьогодні діє норма розрахунку пенсії відповідно до статті 86 Закону             № 1697, яка визначає відсотковий розмір пенсії від суми місячної чинної заробітної плати, а саме 60% та обмеження максимального розміру пенсії у розмірі десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.
Також, у наведеному листі Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області зазначено, що перерахунок пенсії з 01.10.2020 року здійснено із заробітної плати, визначеної за нормами ст.ст. 81, 86 Закону № 1697, підстав для врахування до заробітної плати підвищень та надбавок за раніше чинним законодавством немає. 
Не погодившись із такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом. 
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватись норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.
Суд першої інстанції зазначив, що зміна розміру пенсії з 90% до 60% сум чинної заробітної плати, що відбулася після призначення пенсії позивачу, не може бути підставою для зменшення розміру вже призначеної пенсії під час проведення відповідачем її перерахунку, оскільки, як норми ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, так і норми нового Закону - № 1697-VII (з урахуванням змін) встановлювали розмір відсоткового значення пенсії для її призначення, а не для перерахунку.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що зменшення пенсії позивачу до 60% місячного заробітку за відповідною посадою є протиправним та таким, що в порушення ст.ст. 22, 58 Конституції України звужує право позивача на отримання пенсії у розмірі, визначеного чинним на момент її призначення законодавством.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що є безпідставним застосування до правовідносин норм Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ в частині обмеження максимального розміру пенсії розміром десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, оскільки вказаний закон поширює свою дію на прокурорів та слідчих органів прокуратури, яким пенсія призначена та виплачується саме за нормами цього Закону з дати набрання ним чинності.
Суд першої інстанції зазначив, що позивачу пенсія призначена відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, тобто, до набрання чинності Законом № 1697-VІІ.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що до розміру пенсії позивача не могли застосовуватись обмеження максимального розміру пенсії, визначені Законом № 1697-VІІ.
Крім того, суд першої інстанції послався на положення абзацу першого частини другої розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668-VІ, яким передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо перерахунку позивачу пенсії з розрахунку 60% від заробітку із застосуванням максимального розміру пенсії, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність, зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії без встановлених обмежень.
Щодо позовної вимоги здійснити виплату різниці суми між перерахованою та фактично отриманою пенсією разово та однією сумою, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні цієї вимоги позивача, оскільки дана вимога стосується порядку виконання рішення суду про перерахунок пенсії та не може бути наперед вирішена у даному провадженні.
Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене. 
За обставин даної справи, позивачу, якій пенсію призначено відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, на підставі вимог ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року, ГУПФУ в Херсонській області проведено перерахунок пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівників прокуратури з 01.10.2020 року у розмірі 60% від заробітної плати згідно довідки Херсонської обласної прокуратури № 21-423 вих-20 від 04.11.2020 року та з обмеженням максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність.
Таким чином, питання щодо наявності у позивача права на перерахунок пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівників прокуратури відповідно до Закону № 1697-VII не є спірним у даній справі.
Водночас, позивач вважає, що відповідачем протиправно здійснено наведений перерахунок пенсії із розрахунку 60% від заробітної плати з обмеженням максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами посилаючись на те, що до такого перерахунку розмір її пенсії визначався із розрахунку 90% та на момент призначення пенсії за Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ обмеження розміру пенсії не застосовувалось.
В свою чергу, обґрунтовуючи правомірність своїх дій/рішення в частині перерахунку пенсії позивача із розрахунку 60% від заробітної плати із застосуванням обмеження максимального розміру, відповідач у відзиві на позовну заяву та поданій апеляційній скарзі посилається на положення ч.ч. 2, 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»                                       від 14.10.2014 року № 1697-VII, в редакції на дату проведення перерахунку пенсії, а також вимоги ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного. 
Так, колегія суддів зазначає, що позивач набула право на пенсію 31.03.2008 року.
Відповідно до ч. 2 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII, що діяв на час набуття права позивача на пенсію, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Із копії пенсійної справи позивача встановлено: протоколом від 04.06.2008 року позивачу призначена пенсія за вислугу років у розмірі 86% заробітної плати у сумі 4870,56 грн.; розпорядженням відповідача від 03.10.2011 року № 187556 позивачу перерахована пенсія із розрахунку 90% заробітної плати, що становило 6127,95 грн.; у подальшому перерахунок пенсії позивача проводився відповідачем із розрахунку 90% заробітної плати. 
Відповідач не оспорює, що пенсія позивача до проведення спірного перерахунку розраховувалась у розмірі 90% від заробітку, однак, вважає, що при проведенні перерахунку пенсії позивача у 2020 році відсотковий розмір пенсії має бути застосований у відповідності до вимог ч. 2 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, в редакції на дату проведення перерахунку пенсії, а саме 60%.
Однак, колегія суддів вважає, що вказані доводи відповідача вірно визнані судом першої інстанції безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Тобто, ч. 2 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, на яку посилається відповідач, стосується порядку призначення пенсії прокурорам у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.
В свою чергу, у спірному випадку позивачу було здійснено саме перерахунок пенсії, а тому, у відповідача не було підстав для застосування наведених вимог ч. 2 ст. 86 Закону № 1697-VII.
Колегія суддів зазначає, що питання щодо перерахунку пенсії регулюється положеннями  ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, яка згідно Рішення Конституційного Суду № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року підлягає застосуванню в первинній редакції: « 20. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки.».
Наведені положення ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року            № 1697-VII не містять вимог щодо зміни при перерахунку пенсії відсоткового значення вже призначеної пенсії, тобто, цей показник є незмінним, а тому, колегія суддів вважає, що застосувавши при перерахунку пенсії 60% на підставі ч. 2 ст. 86 Закону № 1697-VII, яка стосується порядку призначення пенсії прокурорам у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії, відповідач діяв протиправно, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги відповідача у цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.
Що стосується максимального розміру пенсії, колегія суддів виходить з наступного. 
Як вже зазначалось колегією суддів, у спірному випадку позивач набула право на перерахунок пенсії на підставі вимог ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»                          від 14.10.2014 року № 1697-VII, в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 року.
Згідно абз. 16 ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. 
Таким чином, оскільки позивачу здійснено перерахунок пенсії саме на підставі вимог Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, відповідач при такому перерахунку цілком правомірно застосував положення абз. 16 ч. 15 ст. 86 цього Закону.
Що стосується посилань позивача та суду першої інстанції на те, що пенсія позивача була призначена у 2008 році на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року                № 1789-XII без обмеження максимального розміру, а тому, відповідно застосування положень абз. 16 ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, який набрав чинності після призначення їй пенсії, звужує обсяг набутих нею прав, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до статей 147, 151-2 та 152 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України; рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
На сьогодні Конституційний Суд України у своїх рішеннях сформував практику стосовно запровадження, шляхом прийняття законів, нових механізмів перерозподілу Державного бюджету України та використання бюджету Пенсійного фонду України у соціальній сфері, спрямованих на досягнення розумного балансу між інтересами окремих осіб, суспільства та держави.
Так, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.
У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 (пункт 2.1) Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.
Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. В даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).
У Рішенні Конституційного Суду від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини, гарантії цих прав і свобод. Але, визначаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення. Отже, положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності.
На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.
Тобто, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.
У Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, в ситуації з перерахунком призначеної пенсії працівникам органів прокуратури таке право може ґрунтуватися лише на положеннях чинного на день звернення із заявою про перерахунок пенсії законодавства та не може ґрунтуватися на законі, який втратив чинність.
Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII, на який посилається позивач, втратив чинність, а тому, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що до проведення спірного перерахунку пенсії, розмір пенсії позивача складав 7805,19 грн. 
В свою чергу, після перерахунку - 17690 грн. Тобто, у спірному випадку не відбулось звуження набутих позивачем прав.
Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 640/1744/20.
Також, позивач посилається на неможливість застосування до спірних правовідносин вимог абз. 16 ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII щодо максимального розміру пенсії з огляду на те, що Закон № 1697-VII наведеними положеннями був доповнений Законами № 213-VIII від 02.03.2015 року, № 911-VIII від 24.12.2015 року, № 1774-VIII від 06.12.2016 року. Апелянт зазначає, що згідно Прикінцевих положень Законів №№ 213-VIII, 911-VIII, 1774-VIII дія положень цих Законів щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року, а також стосується пенсій працюючих пенсіонерів. За таких обставин, позивач вважає, що перерахунок її пенсії згідно Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII має бути здійснений без обмеження максимального розміру.
Суд першої інстанції прийняв до уваги наведені доводи позивача. 
Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково погодився із вказаними доводами позивача, з огляду на викладене. 
Так, первинна редакції Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII містила положення, згідно яких максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність (ч. 15 ст. 86).
Законом України № 213-VIII від 02.03.2015 року частину п`ятнадцяту статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII викладено в такій редакції:
« 15. Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:
особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується;
у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.
З 1 січня 2016 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.
Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність».
Згідно п. 2 Прикінцевих положень Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.
Водночас, у спірних правовідносинах порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом № 213-VIII, щодо тимчасової невиплати пенсії під час роботи на відповідних посадах до позивача не застосовувався, а тому, колегія суддів відхиляє посилання позивача на наведені Прикінцеві положення вказаного Закону.
Також, Законом № 911-VIII від 24.12.2015 року у частині п`ятнадцятій статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII абзаци перший і другий викладено в такій редакції:
« 15. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року:
особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються»;
в абзаці четвертому цифри « 2016» замінити цифрами « 2017»;
абзац шостий доповнити реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень».
Згідно Прикінцевих положень Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.
Проте, у спірних правовідносинах тимчасове, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, обмеження розміру пенсії, що визначено Законом № 911-VIII від 24.12.2015 року не застосовано відповідачем, а тому, колегія суддів так само відхиляє посилання позивача на наведені Прикінцеві положення вказаного Закону.
Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 року у частині п`ятнадцятій статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII: в абзаці першому слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року»; в абзаці другому слова «законами України «Про державну службу» замінити словами і цифрами «які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України»; в абзаці четвертому цифри « 2017» замінити цифрами « 2018»; в абзаці шостому слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінити словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».
Прикінцеві положення Закону України № 1774-VIII не містять будь-яких норм, що підлягають застосуванню у спірних правовідносинах. 
На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає помилковими доводи позивача та висновки суду першої інстанції і вважає, що при проведенні спірного перерахунку відповідач вірно виходив з того, що положення норм чинного законодавства, якими обмежується максимальний розмір пенсії не визнавались у встановленому порядку Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), отже, є чинними і підлягають виконанню.
Крім того, надаючи оцінку діям відповідача щодо застосування обмежень розміру пенсії позивача, колегія зазначає, що за положеннями статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI, який набрав чинності 1 жовтня 2011 року (в редакції, чинній на час здійснення перерахунку пенсії позивача з 1 жовтня 2020 року) максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно, зокрема, Закону України «Про прокуратуру» не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Відтак, на осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у статті 2 Закону № 3668-VІ, зокрема, Закону України «Про прокуратуру», та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений цим Законом, поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку.
Зазначені вище положення Закону № 3668-VI не визнавались Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), отже, є чинними і підлягають виконанню.
Що стосується посилань позивача та суду першої інстанції на положення абзацу 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
Порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам встановлюється законодавством незалежно від дати призначення пенсії (щомісячного довічного грошового утримання).
Якщо внаслідок прийняття цього Закону розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Аналізуючи положення пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону  № 3668-VI, колегія суддів приходить до висновку, що вказані норми не можна тлумачити як підставу для скасування обмеження максимального розміру пенсій, призначених до набрання чинності Законом № 3668-VI. 
В даному випадку ці норми не скасовують обмеження розміру пенсії, а лише визначають, що до моменту, коли розмір пенсії не відповідатиме встановленому максимальному розміру, виплата такої пенсії здійснюється без підвищень, доплат та інших перерахунків.
Наведені в пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI норми є спеціальними, оскільки дія їх розповсюджується на окрему групу суб`єктів, яка обумовлена певними особливостями (зокрема, осіб, пенсія яким призначена до набрання чинності цим Законом, в яких розмір пенсії перевищує максимальний розмір пенсії, встановлений цим Законом тощо).
Колегія суддів зазначає, що положення цього пункту спрямовані на врегулювання питань, які виникають у зв`язку із застосуванням Закону № 3668-VI щодо осіб, права яких внаслідок такого застосування могли підлягати звуженню. 
У зв`язку з цим, положення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI, а саме - усі його чотири абзаци, застосовуються у системному зв`язку між собою.
Таким чином, пункт 2 розділу ІІ Закону № 3668-VI в контексті перехідних положень не регулює питання обмеження максимальним розміром пенсії осіб, у яких на 1 жовтня 2011 року вона не досягала максимального розміру (десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність).
З огляду на викладене, оскільки на момент набрання чинності Законом № 3668-VI пенсія позивача не перевищувала законодавчо встановленого максимального розміру, колегія суддів приходить до висновку, що на неї не поширюються норми пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI.
Текстуальний аналіз пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3668-VI дає підстави для висновку, що метою вказаної норми є деталізація умов дії положень статті 2 цього ж Закону лише щодо категорії пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом та перевищує встановлений максимальний розмір пенсії.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, статті 2 та пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI.
Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 03 червня 2021 року у справі № 359/3736/17 та від 10 вересня 2021 року у справі № 580/5238/20.
На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача щодо зменшення відсоткового розміру пенсії позивача при проведенні перерахунку пенсії, однак, помилково визнав протиправними дії відповідача в частині обмеження розміру пенсії.
Таким чином, вимоги позивача є частково обґрунтованими.
При цьому, обираючи спосіб захисту прав позивача з урахуванням наведених висновків суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що зміна відсоткового значення розміру пенсії за встановлених обмежень її максимального розміру не призводить до збільшення розміру пенсії позивача, що відповідно свідчить про відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням виплачених сум.
Судом апеляційної інстанції у даній справі не встановлено порушень з боку відповідача в частині кінцевого розміру пенсії, який виплачується позивачу після перерахунку.  
За таких обставин, враховуючи, що відповідачем при перерахунку пенсії помилково визначено відсоткове значення розміру пенсії, однак, враховуючи встановлені обмеження її максимального розміру, вірно визначено кінцевий розмір пенсії, колегія суддів, з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, приходить до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, дії відповідача в частині зменшення відсоткового значення розміру пенсії позивача з 90 до 60 відсотків від суми заробітку підлягають визнанню протиправними із зобов`язанням відповідача внести зміни до рішення про перерахунок пенсії позивача із визначенням відсоткового значення розміру пенсії - 90%. Водночас, за наведених обставин у справі та висновків суду, у задоволенні вимог позивача про перерахунок та виплату пенсії з розрахунку 90% від заробітку без обмеження розміру пенсії слід відмовити. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що у позовній заяві позивач також просила здійснити перерахунок її пенсії з урахуванням заробітної плати, зазначеної у довідці прокуратури Херсонської області за № 21-423вих-20 від 04.11.2020 року, та з урахуванням усіх особистих обов`язкових виплат (надбавок за класний чин, за вислугу років в органах прокуратури, за виконання особливо важливої роботи), які нараховувались до виходу на пенсію.
Так, позивач вказує на те, що у довідці прокуратури Херсонської області за № 21-423вих-20 від 04.11.2020 року помилково не враховані всі обов`язкові виплати, які нараховувались позивачу до виходу на пенсію.
Вказаним доводам та вимогам повивача судом першої інстанції взагалі не надано оцінки.
В свою чергу, вирішуючи наведені вимоги під час апеляційного розгляду, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки позов у даній справі поданий лише до пенсійного органу та будь-яких вимог до органу, що видав довідку про заробітну плату для перерахунку пенсії, у даній справі не заявлялось, та відповідно питання щодо складових заробітної плати, зазначених у довідці для перерахунку пенсії, не є предметом розгляду даної справи. 
Таким чином, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області – задовольнити частково. 
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області в частині зменшення відсоткового значення розміру пенсії з 90 до 60 відсотків від суми заробітку.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області внести зміни до рішення про перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.10.2020 року та визначити загальний процент розрахунку пенсії від заробітку 90% замість 60%. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 23.09.2021 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька