ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року	Львів	Справа № 302/352/19 пров. № А/857/11558/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді                                                     Хобор Р.Б.,
суддів                                                                         Судової-Хомюк Н.М., Шевчук С.М.
з участю секретаря судового засідання                       Максим Х.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року ухвалене суддею Калинич Я.М. у місті Ужгороді у справі № 302/352/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про скасування рішення,-

                                                              В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом у якому просять суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 36 від 07.11.2018 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою земельної ділянки».
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачі є власниками квартир у багатоквартирному житловому будинку, а тому вважають, що земельна ділянка, на яку відповідач надав дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_4 , належить їм на праві спільної сумісної власності.
Вважають, що спірним рішенням порушено їхнє право користування земельною ділянкою, яка знаходиться біля багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Просять оскаржене рішення скасувати.
Позиція відповідача зводиться до того, що земельна ділянка площею 0,01 га в урочищі «Біля будинку» в межах населеного пункту села Пилипець належить до земель сільської ради, а тому, на думку відповідача, оскаржене рішення прийняте в порядку, спосіб та межах повноважень відповідача, які визначені чинним законодавством.
Позиція третьої особи зводиться до того, що на спірну земельну не видано державний акт, межі не визначено. Стверджує, що між земельною ділянкою позивачів та її ділянкою залишається смуга завширшки більше метра. Вказує, що спірну земельну ділянку використовує вже більше 20 років і на ній розміщені альтанка та господарські будівлі, які належать їй.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили позивачі, подавши апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити адміністративний позов.
Позивачі звертають увагу на те, що земельна ділянка, яку у власність бажає отримати позивачка, належить до земель багатоквартирних будинків. Оскільки позивачі є власниками квартир у багатоквартирному будинку і мають право розпоряджатися земельною ділянкою, яка належить до земель багатоквартирного будинку, то надання земельної ділянки із земель багатоквартирного будинку, порушує їхнє право користування.
Суд першої інстанції, цим аргументам не надав належної оцінки. 
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що 22.10.2018 року громадянка ОСОБА_4 звернулась до Пилипецької сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення та складання проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки для будівництва гаражу орієнтовною площею 0,01 га на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Пилипецької сільської ради Міжгірського району двадцять першої сесії сьомого скликання № 36 від 07 листопада 2018 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою земельної ділянки» надано дозвіл ОСОБА_4 , жительці АДРЕСА_2 , на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в ур. «Біля будинку» площею 0,01 га, у межах населеного пункту с. Пилипець для індивідуального гаражного будівництва.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ради відповідає вимогам чинного законодавства і не порушує позивачів.
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України)  завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
При цьому, відповідно до частини 2 статті 4, пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивачки до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Апеляційний суд встановив те, що позивачі звернулися до адміністративного суду з позовом про скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким надано дозвіл громадянці ОСОБА_4 на відведення земельної ділянки у власність для будівництва гаража, яка, як вважають позивачі, належить до земель прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , у якому вони є власниками квартир.
На думку позивачів, оскаржуваними рішеннями порушені їх інтереси, оскільки земельна ділянка, що передана у власність третій особі перебуває у їх користуванні, як власників квартир у багатоквартирному житловому будинку.
Відповідач, у свою чергу, наполягає на тому, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю, а тому має право розпоряджатись нею, як власник, на свій розсуд.
Третя особа, вважаючи себе законним користувачем спірної земельної ділянки, переконана у тому, що з огляду на тривале користування земельною ділянкою має право на отримання цієї земельної ділянки у власність.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що між позивачем, відповідачем та третьою особою існує спір щодо права власності (користування) спірною земельною ділянкою, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що між сторонами не виникло публічно – правового спору.
Таким чином, на думку апеляційного суду, спір у справі, що розглядається, регулюються нормами цивільного права.
За правилами пункту першого частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки правовідносини у цій справі мають вирішуватись в порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, а також захисту приватних інтересів позивачів.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи наведені міркування, апеляційний суд вважає, що провадження у цій справі необхідно закрити, оскільки справа не належить до юрисдикції адміністративного суду.
Частиною 1 статті 319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції неправильно оцінив обставини справи та неправильно застосував норми процесуального права, які встановлюють правила підсудності, внаслідок чого розглянув справу, яка йому не підсудна.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про закриття провадження у справі з мотивів непідсудності справи адміністративному суду.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 317, 319, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року скасувати та прийняти постанову, якою провадження у справі № 302/352/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про скасування рішення - закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
 	 	С. М. Шевчук 	
Повний текст постанови складений  20.07.2021 року