ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4739/21 Справа № 185/9802/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зінченко  А. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
       головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
       суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.
       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу
       за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
       на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року
       у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
В С Т А Н О В И Л А:

       У жовтні 2014 року ТОВ "Вердикт Капітал" звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у липні 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено договір № Д002/АК-203.07.2, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 762, 38 доларів США строком до 20 травня 2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,00 % річних. В свою чергу, позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом.
       Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. Однак, відповідач зі своєї сторони порушив умови договору, внаслідок чого станом на 7 липня 2014 року має виникла заборгованість, яка складається із: 9 057,03 доларів США — заборгованості за кредитом, 293,68 доларів США – заборгованості по сплаті процентів, 41 737,73 грн. – пені за прострочу виконання грошових зобов`язань, з яких: 40 349,61 грн. – пеня за порушення строків повернення кредиту, 1 349,45 грн. – пеня за порушення строків сплати процентів, 38,67 грн. – пеня за порушення строків погашення плати за обслуговування кредиту, а також 7 320,19 грн. – відповідальность за порушення грошового зобов`язання, з яких: 6 845, 06 грн. – 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту, 229,17 грн. – 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі своєчасної сплати нарахованих процентів, 71,20 грн. – 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі своєчасної повернення сплати за обслуговування кредиту, 174,76 грн. – сума інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом, яку ТОВ «Вердикт Капітал» просило стягнути з відповідача на свою користь.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року позов ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором № Д002/АК-203.07.2 від 21 травня 2007 року, яка складається з наступного: тіло кредиту – 9 057,03 доларів США; процентів – 293, 68 доларів США; 3% річних на суму кредиту – 6 845,06 грн; 3% річних на суму відсотків - 229,17 грн.
       У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
       Вирішено питання щодо розподілу судових витрат
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач визнає наявність та розмір заборгованості за кредитним договором в сумі тіла кредиту у розмірі 9 057, 03 доларів США та процентів за користування кредитом у розмірі 293, 68 доларів США, які нараховані в межах строку кредитування, тому нараховані в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту у розмірі 6 845,06 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі своєчасної сплати нарахованих процентів у розмірі 229,17 грн. підлягають стягненню з відповідача. Решта позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не обґрунтована та не підтверджена належними доказами існуюча заборгованість.
       Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
       Апеляційну скаргу мотивовано тим, що за місцем проживання відповідача починаючи з вересня 2014 року на території антитерористичної операції запроваджено спеціальний правовий режим, введено мораторій на виконання договірних зобов`язань, що є форс-мажорною обставиною, тому має бути звільнений від сплати заборгованості та процентів за кредитним договором. З тих же підстав, вважає що розрахунок заборгованості має бути проведений за курсом долара станом на 2014 рік. 
       Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного. 
       Судом встановлено, що 21 травня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено договір № Д002/АК-203.07.2, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 23 762,38 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,00 % річних з кінцевим строком повернення 20 травня 2014 року (а.с. 5-7).
       Відповідно до додаткової угоди № 1 до кредитного договору № Д002/АК-203.07.2 від 21 травня 2007 року, відповідач починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця частково повинен погашати заборгованість за кредитами у сумі 283,00 доларів США на рахунок вказаний у п.1.3 кредитного договору, шляхом внесення готівки чи перерахування зі свого поточного рахунку. (а.с.8).
       Факт видачі кредиту відповідачу підтверджується заявою на видачу готівки № 67-38 від 21 травня 2007 року та заявою на видачу готівки № 96-3 від 13 червня 2008 року (а.с.9).
       24 травня 2019 року, на підставі договору № 15, ПАТ «Родовід Банк» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги за кредитним договором №Д002/АК-203.07.2 від 21 травня 2007 року укладеного з ОСОБА_1 .
       У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 07 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 159 251,41 грн., яка складається із: 9 057,03 доларів США що згідно курсу НБУ еквівалентно 106 732,62 грн., - заборгованості за кредитом, 293,68 доларів США що згідно курсу НБУ еквівалентно 3 460,87 грн. – заборгованості по сплаті процентів, 41 737,73 грн. – пені за прострочу виконання грошових зобов`язань, з яких: 40 349,61 грн. – пеня за порушення строків повернення кредиту, 1 349,45 грн. – пеня за порушення строків сплати процентів, 38,67 грн. – пеня за порушення строків погашення плати за обслуговування кредиту, а також 7 320,19 грн. – відповідальність за порушення грошового зобов`язання, з яких: 6 845.06 грн. – 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту, 229,17 грн. – 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі своєчасної сплати нарахованих процентів, 71,20 грн. – 3% річних за прострочення виконання зобов`язань зі своєчасної повернення плати за обслуговування кредиту, 174,76 грн. – сума інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом.
       Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено. Що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       Отже, позичальник зобов`язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону.
       Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
       Статтею 1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.
       Згідно із статтею 1054 ЦК України по кредитному договору банк зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити відсотки.
       Згідно статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
       Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
       Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути заборгованість за пенею, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на плату за обслуговування кредиту.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9 057, 03 доларів США та процентів у розмірі 293, 68 доларів США в межах строку кредитування, а також нараховані 3% річних на суму кредиту та процентів у відповідних розмірах. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та інфляційних втрат, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що такі вимоги є безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Положення пунктів 22, 23 статті1, статті11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
       Відповідно до положень абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
       Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
       Зазначене також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.
       З огляду на те, що в пункті1.5.1. кредитного договору встановлена щомісячна плата за проведення розрахунків із списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів (в подальшому «плата за проведення розрахунків «) щомісяця до десятого числа (включно) кожного календарного місяця,наступного за звітним, в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, що не відповідає наведеним нормам закону та правовим висновкам Верховного Суду, тому у суду не має підстав для стягнення нарахованих позивачем сум пені, 3% річних та інфляційних, нарахованих на плату за обслуговування кредиту.
       Згідно із статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Згідно положень частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       За змістом пункту 3.9. кредитного договору позичальник зобов`язувався, за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у п. 1.5 цього договору, від суми простроченого платежу.
З приведеного позивачем розрахунку вбачається, що пеня за порушення строків повернення кредиту розраховано за період з 11 липня 2007 року по 07 липня 2014 року, обчислено у доларах США та переведено у еквівалент у гривні за курсом Національного банкустаном 07 липня 2014 року.
       Пеня (штраф) є видами забезпечення зобов`язання з повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним,тому зазначені вимоги завжди є додатковими по відношенню до основних вимог.
       Відповідно до ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
       Пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань або за затримку грошових надходжень на рахунок клієнта банку - одержувача грошових коштів, яку нараховано та не сплачено на день набрання чинності цим Законом, за згодою сторін може бути перерахована за період дії терміну позовної давності, але розмір її не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалася пеня. Сума зменшення розміру пені відноситься на результати фінансово-господарської діяльності одержувача грошових коштів, а щодо державних установ та організацій, що фінансуються за рахунок бюджету, - на зменшення їх фінансування.
       При розрахунку пені позивач не звернув уваги на зміст вимог закону й договірних положень про те, що пеня повинна обчислюватись у національній валюті за кожен місяць прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, та не врахував вищезазначені норми ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», що значно впливає на кінцеву суму у зв`язку зі зміною курсу іноземної валюти.
Висновки суду є правильними, відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не знайшли свого підтвердження та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича
                       
                                                                               О.В. Лаченкова