ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року	Львів	Справа № 380/3056/21 пров. № А/857/11745/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Улицького В.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року, ухвалене суддею Крутько О.В. у м.Львові за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у справі № 380/3056/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про зобов`язання до вчинення дій,-
                                                   
                                                      ВСТАНОВИВ:

05 березня 2021 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Управління Служби безпеки України у Львівській області, у якому просив зобов`язати нарахувати та виплатити 579110,00 грн середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки розрахунку при звільненні за період з 24.06.2018 по 16.11.2020.
13 травня 2021 року позивачем заявлено клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення з заявленим адміністративним позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з Управління Служби безпеки України у Львівській області  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2018 по  12.11.2020  в сумі 31453,04 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким адміністративний позов залишити без розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що до спірних правовідносин слід застосовувати процесуальний строк, передбачений ч.5 ст. 122 КАС України. Водночас вказує, що доводи, якими позивач обґрунтовує обставини пропуску строку звернення до суду за відсутності належних доказів, зокрема листка непрацездатності, не вказують на наявність поважних підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період  з 1992 по 2018 проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України у Львівській області.
08.09.2017 Службою безпеки України позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 .
Наказом від 18.06.2018 №619-ос звільнено з військової служби в запас СБУ на підставі ст.ст.68-а, 39-б, 10-в, 40-в, 41-в, 43-в, 54-в, 69-в Положення про медичний огляд у Службі безпеки України, затвердженого наказом Центрального УСБ України від 17.09.2015 №601/ДСК і визнаний непридатний до військової служби та виключений з військового обліку на підставі захворювань пов`язаних із  проходженням військової служби, а згідно із наказом  начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області №415-ос від 22.06.2018 з 24.06.2018, його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
28.02.2020 позивач звернувся з листом до відповідача, в якому зазначив, що на час прийняття наказу від 22.06.2018 про виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідач не провів усі необхідні розрахунки. Просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2014 по 2018 роки, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII, оскільки, із настанням особливого періоду не мав змоги скористатися додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати.
Відповідач листом від 27.03.2020 №62/11/Г-689/14 повідомив позивача про те, що оскільки додаткова відпустка учасникам бойових дій відповідно до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" не має обов`язкового щорічного характеру, вона не надається у наступному році у разі її невикористання в минулому році, зокрема, після закінчення дії особливого періоду, з урахуванням норм ст.10-1вказаного Закону. Також відповідач повідомив, що згідно з роз`ясненням Міністерства соціальної політики України від 08.02.2016 №107/13/84-16 додаткова відпустка учасникам бойових дій не відноситься до виду щорічних відпусток.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив  грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної  відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2014 року по 2018 рік, передбаченої п.12 ч.1ст.12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 у справі №380/6151/20 визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбачену Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період 2015-2018років. Зобов`язано  Управління Служби безпеки України у Львівській області нарахувати  та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015-2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.06.2018, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум  податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 15.01.2004 №44.
На підставі вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 Управлінням Служби безпеки України у Львівській області позивачеві виплачена грошова компенсація за усі невикористані дні додаткові відпустки як учаснику бойових дій в сумі 31454,16 грн.
Вказані грошові кошти фактично надійшли на картковий рахунок ОСОБА_1 в установі банку "Ощадбанк" 13.11.2020, що підтверджується платіжним доручення №1718 від 13.11.2018.
Факт нарахування та виплати належних сум позивачем не спростовується.
Разом з тим, позивач, вважаючи дії відповідача щодо не проведення виплати протягом тривалого часу у повному обсязі розрахункових коштів протиправними, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 відповідач не здійснив з ним повний розрахунок, а тому підставними є вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2018 по день остаточного розрахунку – 12.11.2020 в розмірі 31453,04 грн, застосувавши пропорційність обрахованої суми до стягнення проведеним позивачу виплатам.
Відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюється набуття позивачем права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні чи розміру визначеного судом до стягнення середнього заробітку.
В обгрунтування протиправності оскаржуваної рішення відповідач покликається на те, що судом не враховано обставин пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з адміністративним позовом. 

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

У справі, що розглядається, з огляду на доводи скаржника, підлягає дослідженню питання дотримання позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом та наявності правових підстав його поновлення.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Водночас, ч.2 ст.44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту.
Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах. 
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відповідно до ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Слід зазначити, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі здійсненню права на своєчасне звернення за захистом порушених прав, свобод та інтересів, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів.
Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, відсутність заяви про поновлення строку, а у разі подання заяви про поновлення строку - відсутність поважних причин його пропуску.
Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.
Разом з тим, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).
В контексті наведених правових норм, колегія суддів звертає увагу й на те, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції при наданні оцінки доводам позивача, наведеним у клопотанні, якими він обґрунтовує поважність причин пропуску строку звернення до суду, враховано, що 11 березня 2020 року була прийнята  Постанова Кабінету Міністрів України №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою було встановлено певні обмеження і зупинено перебіг процесуальних строків.
Також поза увагою суду не залишились обставини, що до заяви про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду долучено інформацію щодо перебування позивача на лікуванні у зв`язку із гострою респіраторною хворобою COVID-19.
Водночас покликання скаржника на те, що позивачем на розгляд суду не надано листка непрацездатності, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки п.1.3 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 №455, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 за №1005/6196, визначає перелік осіб, яким видається листок непрацездатності, однак позивач не підпадає під жодну із визначених категорій.
Слід зазначити, що пропуск строку звернення до суду не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки за наявності поважних причин його пропуску такий строк може бути поновлено судом за заявою особи, яка його подала.
Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.
Згідно ізстаттею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішеннях від 13.01.2000 у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та від 28.10.1998 у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі "Іліан проти Туреччини" Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».
Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Оскільки позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду з наведенням обставин, що перешкоджали йому скористатися правом на звернення до адміністративного суду у встановлений законом строк, процесуальним законом не обмежено повноважень суду щодо поновлення строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, а відтак такий підлягає поновленню.
Судом апеляційної інстанції встановлено наявність непереборних обставин, що перешкоджали позивачу реалізації права на вчасне звернення до суду з даними позовними вимогами, а тому приходить до висновку, що застосування наслідків пропуску строку за наведених обставин свідчитиме про порушення права позивача на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані ст.5 КАС України.
Разом з тим, позивачем рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог не оскаржено, а тому відповідно до положень ч.1 ст.308 КАС України апеляційному перегляду в цій частині не підлягає. 
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.
Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративногого судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі № 380/3056/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	В. З. Улицький