ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/10174/20                                        Суддя (судді) першої інстанції: Журавель В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2021 року                                                                      м. Київ

          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г. В.
суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року про залишення позову без розгляду
у справі № 320/10174/20 
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Офісу Генерального прокурора
про стягнення вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А :
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора(надалі - відповідач), в якому просив суд:
- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у сумі 35860 грн.  86 коп.;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора, правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 29.10.2019 по день ухвалення судового рішення, а також судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після звільнення з Прокуратури позивачем встановлено невиплату вихідної допомоги при звільненні, передбаченої  статтею 44 Кодексу законів про працю України  (надалі -  КЗпП України) у відповідному розмірі, що свідчить про бездіяльність відповідача. Крім того, позивач вважає, що підлягає стягненню з Прокуратури у порядку ст. ст.116, 117 КЗпП за не своєчасний розрахунок при звільненні.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду
В свою чергу, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, керувався тим, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів пропущення строку звернення до суду з даною позовною заявою.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що судом першої інстанцій залишено поза увагою ту обставину, що про порушення своїх прав дізнався  лише у жовтні 2020 року, що і стало підставою для звернення до суду.
Відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи, що до суду апеляційної інстанції не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів вважає, що наявні підстави для розгляду апеляційної справи та матеріалів справи в письмовому провадженні.
Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалу суду слід скасувати, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що наказом Генерального прокурора України №1233ц від 28 жовтня 2019 р. ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу в Генеральній прокуратурі України. Цим же наказом відповідний підрозділ Генеральної прокуратури України зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. 
Згідно з довідкою Генеральної прокуратури України від 05.11.2019 при звільненні ОСОБА_1 за жовтень 2019 р. нараховано заробіток 38536,65 грн.
ОСОБА_1 18 вересня 2020 р. звернувся із заявою до Генерального  прокурора, в якій просив повідомити чи виплачено йому вихідну допомогу при звільненні і якщо ні, то в який термін її буде виплачено. 
Так, 09 жовтня 2020 р. Першим заступником Генерального прокурора надано відповідь ОСОБА_1 , в якій вказано, що оскільки його звільнили на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", то вимогами цієї статті не передбачена виплата вихідної допомоги, а тому приписи КЗпП України у даному випадку застосуванню не підлягають.  
Не погоджуючись з відмовою, ОСОБА_1 23.10.2020 подав даний позов до суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду
В свою чергу, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, керувався тим, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів пропущення строку звернення до суду з даною позовною заявою.
Так, частинами 1, 2 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини 3 та 4  статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України  якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно пункту 8 частини 1  статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України  суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4  статті 123 цього Кодексу.
Разом з цим, частиною 1  статті 121 КАС України  суд наділено повноваженнями за заявою сторони поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо причини його пропуску будуть визнані судом поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Для поновлення пропущеного строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати позовну заяву.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що поняття "грошове забезпечення", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "заробітна плата", які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій адміністративній справі охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці".
Аналогічну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 22 травня 2020 року по справі №808/3200/17, від 04 лютого 2021 року по справі №160/5393/19.
За таких обставин, оскільки КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати строки звернення до суду, застосуванню до позовної вимоги про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні підлягають саме положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, згідно яких звернення до суду із вказаною позивачем вимогою не обмежується будь-яким строком.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що дана категорія спорів підлягає розгляду по суті, що підтверджується практикою Верховного Суду викладеною зокрема в постанові від 11.08.2021 року по справі №640/9375/20 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Колегія суддів вважає також недоцільним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові Верховного Суду  від 11.02.2021 року по справі №240/532/20, оскільки в даній постанові йдеться про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (згідно ст..ст. 116, 117 КЗпП України), а не про виплату одноразової грошової допомоги при звільнення, отже практика, на яку посилається суд першої інстанції в межах даних правовідносин не є релевантною та не підлягала застосуванню.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо залишення без розгляду позовної заяви позивача з підстав пропуску строку звернення до суду, що є порушенням вимог процесуального права.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позаувагою суду першої інстанції залишилось та обставина, що позивачем оскаржено до суду  наказ Генерального прокурора України №1233ц від 28 жовтня 2019 р. щодо звільнення ОСОБА_1 (справа №640/23330/19) та на час прийняття оскаржуваної ухвали рішення не прийнято.
Отже в даному випадку судом першої інстанції передчасно прийнято ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду в цілому.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Статтею 320 КАС України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції підлягає скасування, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 242, 246, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                                Г. В. Земляна
Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев
                                                                                                              В. В. Файдюк