КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №759/8501/21 
Апеляційне провадження №22-ц/824/10497/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
06 вересня  2021 року                                                 місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою адвоката Ємець Артема Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 , громадянин держави Ізраїль, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. 
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 19 грудня 2019 року сторони зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис          № 3334 від 19.12.2019. 
Від шлюбу сторони не мають спільних дітей. Спільне життя з відповідачем не склалося, фактично шлюбні відносини припинені з березня 2021 року. Спору щодо поділу майна не має. 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовлено. 
На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що оскільки сторони від шлюбу дітей не мають та не скористались своїм правом на звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану, даних що унеможливлювало б розірвання шлюбу через органи державної реєстрації актів цивільного стану позовна заява не містить.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому, у відкритті провадження слід відмовити відповідно до ст. 122 ЦПК України. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не врахування правових висновків Верховного Суду при його ухваленні.
При цьому,    ОСОБА_1  просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, згідно позовної заяви, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 грудня 2019 року зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3334 від 19.12.2019. 
Від шлюбу сторони не мають спільних дітей. Спільне життя з відповідачем не склалося, фактично шлюбні відносини припинені з березня 2021 року. 
Спору щодо поділу майна не має. Подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. 
 
Також позивач зазначив в позовній заяві, що відповідач є громадянкою України та постійно проживає в Україні.
При цьому, посилався на ст.ст. 56, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», ч. 3 ст. 105, ст. 110, ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України ( а.с. 1-3 ).
При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.  
Частиною 1 статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Тобто застосування правил пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України можливе якщо спір належить до розгляду іншої ніж цивільна юрисдикція або якщо спір взагалі не підлягає розгляду у судах будь-якої юрисдикції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
Питання припинення шлюбу врегульовані Главою 11 СК України.
Зокрема, частиною 2 статті 104 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Статтею 105 СК України визначені наступні способи припинення шлюбу внаслідок його розірвання: за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно достатті 107 цього Кодексу; за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 109 цього Кодексу; за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 106 СК України передбачений наступний порядок розірвання шлюбу: подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу; якщо один із подружжя через  поважну  причину  неможе  особисто  подати заяву про
розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену або прирівняну до неї, від його імені може подати другий з подружжя.
Орган державної реєстрації актів цивільного стану складає актовий запис про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання такої заяви, якщо вона не була відкликана. Шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору.
Отже, умовою розірвання шлюбу подружжям, яке не має дітей, за правилами статті 106 СК України органом державної реєстрації актів цивільного стану є волевиявлення ( згода ) на таке розірвання як чоловіка, так і жінки. До того ж використання такого порядку припинення шлюбу є правом подружжя, але не його обов`язком.
Тоді як згідно із частиною 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
При цьому, положеннями статті 106 СК України не передбачений обов`язок подружжя, яке не має дітей, звертатися до органу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про розірвання шлюбу, а стаття 110 СК України не передбачає таке звернення необхідною умовою для пред`явлення позову про розірвання шлюбу до суду.
Тобто, законом не визначений обов`язковий досудовий порядок вирішення питання щодо припинення шлюбу подружжям, яке не має дітей.
Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, виходив з того, що позовна заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства, оскільки сторони як подружжя, яке не має дітей, не скористалось своїм правом на звернення у державні органи РАЦС за розірванням шлюбу і даних що унеможливлювало б розірвання шлюбу через органи державної реєстрації актів цивільного стану позовна заява не містить. 
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена всупереч положенням статті 124 Конституції України, статті 19 ЦПК України, що призвело до обмеження прав ОСОБА_1 на судовий захист. 
Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ч. 1 ст. 19, ч. 1-3 ст. 89, п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді  першої  інстанції», з  точки  зору  суду  другої  інстанції,  повністю
підтвердились зазначеними судом апеляційної інстанції доказами, які віднесені ним до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Враховуючи, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням вимог процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, то її на підставі пункту 4 статті 379 ЦПК України необхідно скасувати, направивши справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язкуможуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст 5,10-13, 77-82, 263,367,368,374,379,381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Ємець Артема Юрійовича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

 
 
Головуючий:                                            А.С. Сержанюк 
 
Судді:                                                       Д.Р. Гаращенко
 
Л.П. Сушко