ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4729/21 Справа № 185/4831/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року                         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2018 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, - 
в с т а н о в и л а:

       У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, мотивуючи його тим, що вони з відповідачем познайомилися в м.Павлограді приблизно в 1990 році, з 2003 року стали мати близькі стосунки, зустрічалися, оскільки обидва на той час були вже розлучені. 01 січня 2006 року вони стали проживати сумісно у квартирі її брата по АДРЕСА_1 . З того часу вони стали проживати однією сім`єю, мали спільний бюджет, матеріально та морально підтримували один одного.
       Вказувала, що згідно з договором купівлі-продажу від 11 квітня 2006 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_2 . За пунктом 3 цього договору продаж квартири вчинено за 55 550 грн, які покупець (відповідач) зобов`язався сплатити продавцю після підписання цього договору, державної його реєстрації, укладання покупцем (відповідачем) договору іпотеки на придбану квартиру з Павлоградським філіалом ЗАТ КБ «Приватбанк» та отримання кредиту на ім`я ОСОБА_1 , тобто в строк до 12 квітня 2006 року. Згідно з кредитним договором від 07 квітня 2006 року, укладеного між банком та відповідачем, ОСОБА_1 отримав кредит на купівлю спірної квартири та оформлення відповідного договору страхування на неї. Строк дії кредитного договору становив з 07 квітня 2006 року по 07 квітня 2016 року. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань відповідачем 11 квітня 2006 року укладено відповідний договір іпотеки на цю квартиру.
       Зазначала, що неохоплену кредитними коштами суму за купівлю спірної квартири (19 550 грн.) вони з відповідачем додали зі спільного сімейного бюджету, оскільки разом збирали ці кошти для придбання квартири, починаючи з січня 2006 року. Після придбання квартири вони продовжили проживати разом у квартирі родича, оскільки у спірній квартирі вони робили ремонт та вона у той час не була придатна для проживання. 16 грудня 2006 року вони офіційно зареєстрували шлюб.
       Посилаючись на те, що спірна квартира є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки придбана в період спільного проживання однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу за спільні кошти, а тому просила суд встановити факт проживання її та відповідача однією сім`єю як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, в період з 01 січня 2006 року по 16 грудня 2006 року; визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру  АДРЕСА_2  та провести поділ майна, визнавши за кожним зі сторін право власності на 1/2 частину квартири. 
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2018 року позов задоволено. 
       Не погодившись з рішенням суду, відповідач   ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2  задовольнити частково. Встановити факт проживання сторін однією сім`єю як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, у період з 01 листопада 2006 року по 16 грудня 2006 року. В решті позовних вимог відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що квартиру він придбав за власні грошові кошти. Спільно з позивачем проживати вони почали лише з листопада 2006 року, а у грудні офіційно зареєстрували шлюб. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт придбання квартири за спільні грошові кошти. Вказував про те, що суд першої інстанції залишив без уваги ряд наданих ним доказів, які спростовують доводи позивача. 
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2018 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, у період з 01 листопада 2006 року по 16 грудня 2006 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.        
        Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно актів про сумісне проживання, сторони по справі мешкали сумісно в період часу з 01 січня 2006 року у квартирі, розташованої в АДРЕСА_1 . Після купівлі квартири АДРЕСА_2 , стали проживати в ній однією сім`єю (т.1 а.с.12).
       Зазначені факти також підтвердили допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
       Згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 11 квітня 2006 року та посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Гущиною О.І., ОСОБА_1 придбав її за 55 550 грн. за рахунок кредитних коштів, отриманих від ЗАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.7,17).
       Згідно із кредитним договором №PVH0GК00001669 від 07 квітня 2006 року, який укладено між ЗАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем, останній отримав кредит на купівлю квартири. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань відповідачем перед банком 11 квітня 2006 року було укладено відповідний договір іпотеки на дану квартиру. Строк дії кредитного договору складав з 07 квітня 2006 року по 07 квітня 2016 року (т.1 а.с.35-42).
       На момент придбання спірної квартири, до, та в період знаходження сторін по справи у шлюбі, вони офіційно працювали та мали відповідний дохід (т.1 а.с.23-30).
       Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.
       Проте повністю погодитися з висновком суду колегія суддів не може.
       Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
       Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
       Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
       Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
       При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
       Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.
       Конституційний суд України у рішенні від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. 
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зазначено, що: «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3,74 СК України)».
       Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
       У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
       Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.
       Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі №748/1943/19 (провадження №61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
       Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
       Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
       За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції залишилось поза увагою те, що відповідачем був наданий акт від 25 вересня 2017 року, який складений комісією в складі головного інженеру ПП “К-П-1”, паспортиста ПП “К-П-1”, майстра дільниці ПП “К-П-1” та підписаного свідками, ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав в квартирі АДРЕСА_3 з 12 вересня 2002 року по 15 травня 2006 року (т.1 а.с.84).
       Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначена квартира була у власності відповідача на підставі договору дарування, посвідченого 29 листопада 2005 року приватним нотаріусом Кримським Є.В., реєстраційний номер 922, та на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08 червня 2006 року приватним нотаріусом Шлегою Г.І., реєстраційний номер 1336, була продана іншій особі (т.1 а.с.85,86).
       Згідно акту від 26 вересня 2017 року, що складений комісією в складі головного інженеру ПП “К-П-1”, паспортиста ПП “К-П-1”, майстра дільниці ПП “К-П-1” та підписаного свідками, ОСОБА_1 проживав без реєстрації по АДРЕСА_4 зі своєю мамою ОСОБА_8 з червня 2006 по листопада 2006 року (т.1 а.с.87).
       Згідно довідки №234 від 23 жовтня 2017 року про склад сім`ї, встановлено, що в АДРЕСА_5 , ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) була зареєстрована з 20 лютого 1989 по 16 листопада 2006 (т.1 а.с.88).
       Згідно довідки №235 від 23 жовтня 2017 року у АДРЕСА_6 зареєстровані: ОСОБА_1 з 18 травня 2006 року по теперішній час; ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) з 23 листопада 2006 по теперішній час; ОСОБА_11 був зареєстрований з 16 серпня 2007 року по 26 листопада 2013 року (т.1 а.с.89).
       Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Разом із цим положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).
       Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що позивачем доведено факт проживання з відповідачем саме з  01 січня 2006 року по 16 грудня 2006 року.
       До актів спільного проживання, наданих позивачем, та до актів непроживання, наданих відповідачем, які протерічать один одному, колегія суддів відноситься критично. 
       Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині недоведення позивачем придбання спірної квартири за спільні грошові кошти з врахуванням того, що квартира придбана за 55 550 грн., відповідачем було укладено кредит, за умовами якого йому було надано 36 000 грн. на купівлю даної квартири та 4 022 грн. на страхові внески.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач поручителем за вказаним кредитним договором не виступала.         Стосовно грошових коштів у розмірі 19 550 грн., які не були охоплені кредитними коштами, колегія суддів вважає, що їх було сплачено відповідачем, оскільки він є інвалідом 2 групи, отримує пенсію по інвалідності, з 1984 року йому виплачуються страхові виплати. У 2005 році йому була виплачена одноразова виплата у розмірі 50 264 грн. Крім того, він отримав грошові кошти за продаж квартири, належної йому на праві власності. 
       Позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факт, що спільно проживаючи з січня 2006 року у неї з відповідачем був спільний бюджет та що саме за рахунок спільних грошових коштів була придбана спірна квартира.        
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл задовольнити частково.

       Встановити факт проживання  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою у період з 01 січня 2006 року по 16 грудня 2006 року.

       В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                                Макаров М.О.