Справа № 303/7170/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        27 липня 2021 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі 
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В. 
з участю секретаря – Микуляк Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2019 року (головуючий суддя Кость В.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни та Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності, 

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи наступним. 
18.11.2016 приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М. було здійснено державну реєстрацію права власності за іпотеко держателем - ПАТ КБ «ПриватБанк» - на нерухоме майно – житловий будинок у АДРЕСА_1 , що був переданий в іпотеку Банку іпотекодавцем ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки від 31.08.2007. 
Вважає, що рішення нотаріуса про реєстрацію переходу права власності до Банку, а також запис про реєстрацію права власності є незаконними, вчиненими з порушенням Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127), а також Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 21.07.2004.
Зазначала, що згідно з пунктом 29 договору іпотеки від 31.08.2007 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Натомість реєстрацію права власності проведено нотаріусом всупереч вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за відсутності укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем договору про задоволення вимог іпотекодержателя, при цьому позивачка як іпотекодавець не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю.
Вказувала, що ні боржник, ні іпотекодавець, який є відмінним від боржника та зареєстрований за іншою адресою, не отримували письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання. 
Зазначала, що державна реєстрація права власності проведена за відсутності передбачених законом підстав і документів, без надіслання та вручення іпотекодавцю та боржнику повідомлень про порушення основного зобов`язання, зокрема з порушенням ст. 35 Закону України «Про іпотеку», пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127), ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 21.07.2004.
Відтак нотаріусом при прийнятті рішення про державну реєстрацію права за ПАТ КБ «ПриватБанк» не перевірено наявності необхідних для цього документів та їх відповідність вимогам законодавства.
Крім того, на момент прийняття рішення нотаріуса про перехід права власності до Банку, спірний будинок перебував під арештами, що накладені: постановою головного державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ від 18.11.2016 ВП №43701074; постановою головного державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ від 10.09.2013 ВП № 38416736; постановою державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ від 15.10.2015 ВП № 49047949. 
Поки такі обтяження (арешти) не бути зняті, нотаріус, як державний реєстратор, повинен був відмовити у вчинення реєстрації права власності за Банком. А налогічну правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 755/5072/17. 
Також у нотаріуса, як державного реєстратора, були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на будинок за Банком, оскільки будинок у АДРЕСА_1 , має загальну площу 89,60 кв.м., є предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується позивачем як місце постійного проживання та на нього не може бути примусово звернуто стягнення (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно за Банком) на підставі Закону України від 03.06.2014 № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок звернення стягнення. 
Посилаючись на дані обставини, позивачка ОСОБА_1 просила:
1) визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32427823 від 18.11.2016 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ:14360570 права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; 
2) скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №17506062 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на вказаний житловий будинок.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.12.2019 позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойки Наталії Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32427823 від 18.11.2016 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №17506062 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ:14360570 права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Стягнуто з приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Надії Михайлівни на користь ОСОБА_1 768 гривень 40 копійок у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 768,40 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
На це рішення подав апеляційну скаргу Банк. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сторони встановили відповідний позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у договорі іпотеки, а саме узгодили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки; вказує, що Банком із дотриманням пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, було надано у листопаді 2016 року нотаріусу для державної реєстрації права власності, зокрема: 1) копію письмової вимоги про усунення порушень від 22.03.2013 № 30.1.0.0/2-211, надісланої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 67); 2) письмове повідомлення від 09.12.2015 № 30.1.0.0/2-211, надіслане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому, за твердженням Банку, було зазначено про наявність заборгованості та про те, що у випадку невиконання вимоги протягом 30 днів, Банк буде змушений скористатись правом звернення стягнення на предмет іпотеки; 3) рекомендовані повідомлення про вручення письмових повідомлень від 09.12.2015 № 30.1.0.0/2-211, (вручених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17.12.2015), що за твердженням Банку підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання адресатами вимоги (а.с. 73, 74); нотаріусом було проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно відповідно до наданих йому повноважень та з дотриманням законодавства; на думку скаржника, рішення про реєстрацію права власності за Банком може бути оскаржене іпотекодавцем у судовому порядку лише у тому випадку, якщо він доведе повне виконання основного зобов`язання. 
У відзиві на апеляцій скаргу представник ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрацію права власності проведено нотаріусом всупереч вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за відсутності окремого укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Місцевий суд не надавав оцінку іншим підставам позову (щодо реєстрації права власності за наявності арештів на житловий будинок; поширення на позасудовий порядок звернення стягнення Закону України від 03.06.2014 № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; відсутності доказів надіслання та вручення іпотекодавцю та боржнику повідомлень про порушення основного зобов`язання), зазначивши, що відсутнім був сам правовий механізм (передбачений договором або законом) для можливості реєстрації нотаріусом права власності за банківською установою на спірне майно у спосіб, який обрали відповідачі.
Проте із такими висновками місцевого суду погодитися у повній мірі не можна.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 05.06.2003 № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 33 Закону № 898-IV (у редакції на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно зі статтею 36 Закону № 898-IV (у редакції на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин (тобто на час укладення договору іпотеки) договір про задоволення вимог іпотекодержателя ототожнювався із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, а стаття 37 Закону № 898-IV кореспондувалася зі статтею 36 цього Закону, за якими передбачалось здійснення позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважалося відповідне застереження в іпотечному договорі.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 31.08.2007 між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №MKА0GA00000273, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 20 000,00 доларів США зі сплатою 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 31.08.2022 (а.с. 20-22).
У цей же день, для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 31.08.2007, згідно з умовами якого остання передала в іпотеку Банку належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_1 (а.с. 64-66). 
У цьому договорі іпотеки його сторони передбачили розділ під назвою «Застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, відповідно до ст. 36 Закону № 898-IV. 
При цьому у п. 29 договору іпотеки його сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом, зокрема, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому ст. 37 Закону № 898-IV. 
Таким чином, колегією суддів встановлено, що сторони іпотечного договору від 31.08.2007 передбачили розділ «застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, відповідно до ст. 36 Закону № 898-IV та пункт 29 договору іпотеки, що містить застереження, котре на час виникнення спірних правовідносин вважалося договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених зобов`язань.
У зв`язку з цим помилковим є висновок місцевого суду про те, що реєстрацію права власності проведено нотаріусом всупереч вимог статті 37 Закону № 898-IV в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за відсутності укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем окремого укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Посилання на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18), згідно з яким відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, свідчить, що дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за іпотекодержателем права власності на спірну квартиру, власником якої залишалася позивач, є незаконними – не заслуговують на увагу, так як в цій постанові № 199/1276/17 та у справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено різні фактичні обставини. Зокрема, у справі № 199/1276/17 суди встановили, що в договорі іпотеки відсутнє застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, натомість у справі, яка переглядається, в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, яке дозволяє іпотекодержателю зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки.
Аналогічні висновки щодо різниці у фактичних обставинах у справі № 199/1276/17 та іншій справі, де встановлено наявність у договорі іпотеки відповідного застереження, яке дозволяє іпотекодержателю зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки – наведено у постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 750/10129/18.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що реєстрацію права власності проведено нотаріусом за відсутності окремого укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем договору про задоволення вимог іпотекодержателя – підлягає виключенню з мотивувальної частини судового рішення.
Стосовно доводів, на які позивачки ОСОБА_1 посилалася як на підставу своїх позовних вимог про те, що нотаріусом не перевірено наявності необхідних документів та їх відповідність вимогам законодавства, наявності підстав для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на будинок за Банком – слід зазначити наступне.
Частиною першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною першої статті 10 Закону № 1952-ІV визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.
Згідно з частиною першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
За змістом статті 18 Закону № 1952-ІV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі – Порядок № 1127) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Відповідно до пункту 61 цього Порядку № 1127 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону N 1952-IV та статті 37 Закону N 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Банк не надав до справи повідомлення № б/н від 20.10.2016 та повідомлення № б/н від 16.02.2016, котрі зазначені реєстратором як підстава виникнення права власності у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 29-31). 
АТ КБ «Приватбанк» не довело факту подання нотаріусові (як реєстратору) та наявності у матеріалах реєстраційної справи повідомлень № б/н від 20.10.2016 та від 16.02.2016, а також того, що такі повідомлення є письмовими вимогами про усунення порушень.
Натомість Банком визнано в апеляційній скарзі (а також у відзиві на позовну заяву) ту обставину, що іпотекодержатель направляв боржнику ОСОБА_2 та іпотекодавцеві ОСОБА_1 саме письмову вимогу про усунення порушень зобов`язання від 22.03.2013 № 30.1.0.0/2-211, у якій зазначено розмір заборгованості в сумі 35940,18 доларів США, а також письмове повідомлення від 09.12.2015 № 30.1.0.0/2-211. 
Дати цих повідомлень відрізняються від повідомлень від 20.10.2016 та від 16.02.2016, котрі зазначені реєстратором як підстава виникнення права власності у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 29-31). 
На обґрунтування своїх заперечень проти позову, Банк не надав та у матеріалах справи відсутні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень на підтвердження вручення боржнику та іпотекодавцю вищевказаної письмової вимоги Банку від 22.03.2013 № 30.1.0.0/2-211.
При цьому встановлено, що після вказаної вимоги від 22.03.2013 № 30.1.0.0/2-211, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, Банк раніше звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 303/3701/14-ц). 
Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 19.12.2014 у справі № 303/3701/14-ц позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» – задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31.07.2007 – будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 89,60 кв.м, житловою площею 52,00 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки від імені ПАТ КБ «Приватбанк». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3654 грн. судових витрат.
Дане заочне рішення було скасовано ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 13.06.2016 та призначено справу до розгляду в загальному порядку.
За результатом розгляду спору у справі № 303/3701/14-ц ухвалено рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27.07.2016, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» – задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKА0GA00000273 від 31.07.2007 укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , що становить 42 827,58 доларів США, що за курсом НБУ (11,70 грн. за долар) – 501 082, 69 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31.07.2007 – будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 89,60 кв.м, житловою площею 52,00 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 31.07.2007, зареєстрованого реєстрі за №3084, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Закарпатської області Щербан О.П. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
Визначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті» не підлягає виконанню. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Зазначені обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді даної справи. 
Достеменно знаючи про судове провадження та ухвалення судового рішення (від 27.07.2016) щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, виконання якого відстрочене на період дії мораторію, Банк звернувся 03.11.2016 до державного реєстратора (приватного нотаріуса) із заявою щодо проведення державної реєстрації за Банком права власності на предмет іпотеки: будинок АДРЕСА_1 (а.с. 28).
Банк визнає ту обставину (у відзиві на позовну заяву а.с. 55-60, 67, 70 та у апеляційній скарзі), що із такою заявою нотаріусу ним було подано письмову вимогу про усунення порушень зобов`язання від 22.03.2013 № 30.1.0.0/2-211, а також письмове повідомлення від 09.12.2015 № 30.1.0.0/2-211. 
Звертаючись 03.11.2016 (після ухвалення рішення суду від 27.07.2016) до нотаріуса за реєстрацією права власності на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього, достеменно знаючи про установлений судовим рішенням розмір заборгованості в сумі 42 827,58 доларів США (501 082, 69 грн), Банк надав нотаріусу копію письмової вимоги від 22.03.2013 про усунення порушень, в якій без визначення складових суми боргу Банком зазначено, що заборгованість складає 35 940,18 доларів США. 
До того ж, як зазначено вище, у справі відсутні рекомендовані повідомлення про вручення боржнику та іпотекодавцю такої вимоги від 22.03.2013 № 30.1.0.0/2-211, Банком не надано належних і допустимих доказів вручення боржнику та іпотекодавцю вимоги від 22.03.2013 № 30.1.0.0/2-211.
При цьому, як вбачається з іншого письмового повідомлення від 09.12.2015 № 30.1.0.0/2-211 (на яке вказує Банк як на таке, що подавалось державному реєстратору) у ньому не зазначено: розміру заборгованості за основним зобов`язанням, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк, а також попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (а.с. 70).
Досліджуючи таке повідомлення від 09.12.2015 № 30.1.0.0/2-211, колегією суддів встановлено, що таке не є вимогою про усунення порушення основного зобов`язання у розумінні ч. 1 ст. 35 Закону № 898-IV та Порядку № 1127, не містить повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у процедурі позасудового врегулювання, а є вимогою іпотекодержателя добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у зв`язку з ухваленням Мукачівським міськрайонним судом рішення по справі про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» не довело факту направлення позичальнику ОСОБА_2 та іпотекодавцеві ОСОБА_1 повідомлення про порушення основного зобов`язання із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак є відсутніми також докази, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя.
За таких обставин, встановивши, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом N 898-IV, так і Порядком № 1127, щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення нотаріусом завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, колегія суддів вважає, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за Банком проведена всупереч норм чинного законодавства.
Так, перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 Закону № 1952-IV у відповідній редакції).
Державний реєстратор, яким може бути і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 вказаного Закону у зазначеній редакції): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV у відповідній редакції).
У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, що була чинною на час державної реєстрації права власності
За відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк» така реєстрація проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції.
Відповідну позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 № 520/13067/17.
Таким чином державна реєстрація права власності проведена з порушенням вимог законодавства, за відсутності копій письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві ОСОБА_1 та позичальнику ОСОБА_2 , а також відсутності документів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги. 
Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що спірний будинок перебував під арештами, що накладені: постановою головного державного виконавця РВ ДВС мукачівського МРУЮ від 18.11.2016 ВП № 43701074; постановою головного державного виконавця РВ ДВС мукачівського МРУЮ від 10.09.2013 ВП № 38416736; державного виконавця РВ ДВС мукачівського МРУЮ від 15.10.2015 ВП № 49047949 – слід зазначити наступне. 
На момент здійснення реєстрації (03.11.2016) чинною була постанова Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (набрала чинності 01.01.2016), якою було затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. При цьому постанова Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015.
Згідно з пунктами 8, 13 Порядку № 1127 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) під час формування та реєстрації заяви у базі даних заяв уповноважена особа суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріус або його помічник встановлює особу заявника, що здійснюється за документом, що посвідчує таку особу. У разі коли під час розгляду заяви державним реєстратором встановлено наявність раніше зареєстрованих інших заяв на це саме майно, ніж заява, що ним розглядається, державний реєстратор невідкладно приймає рішення про розгляд заяви після прийняття рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації за результатом розгляду заяви, яка зареєстрована в базі даних заяв раніше.
Правовий статус і компетенція державного реєстратора передбачені в ст. 10 Закону N 1952-IV. За приписами п. 1 частини 3 цієї статті державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:
- відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;
- відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;
- відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах;
- наявність обтяжень прав на нерухоме майно;
- наявність факту виконання умов правочину, з яким закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права речові та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (ч. 4 ст. 18 Закону N 1952-IV).
Пунктом 6 частини першої статті 24 Закону N 1952-IV (у редакції на час реєстрації права власності за банком) передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.
Наявність в Державному реєстрі речових прав обтяжень у вигляді арешту будинку перешкодою для вчинення нотаріусом реєстраційних дій.
У справі, що розглядається, встановлено, що рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за Банком було прийнято 03.11.2016 – у момент, коли в реєстрі були наявні записи про заборону відчуження вказаного вище нерухомого майна на підставі: постанови головного державного виконавця РВ ДВС мукачівського МРУЮ від 18.11.2016 ВП № 43701074; постановою головного державного виконавця РВ ДВС мукачівського МРУЮ від 10.09.2013 ВП № 38416736; державного виконавця РВ ДВС мукачівського МРУЮ від 15.10.2015 ВП № 49047949. 
За таких обставин, при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте.
Аналогічну правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17.
Крім того, 07.06.2014 набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі – Закон № 1304-VII), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року N 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону N 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону N 898-IV).
Отже, Закон N 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону N 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон N 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а (провадження? №11-474апп19) обмеження, встановлені Законом № 1304-VII, поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
Колегією суддів встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 89,6 кв.м, використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнутий (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання умов кредитного договору від №MKА0GA00000273 від 31.07.2007, за яким надано споживчий кредит в іноземній валюті.
Наведене підтверджується також рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27.07.2016 у справі № 303/3701/14-ц, яким було зокрема визначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті» не підлягає виконанню.
За таких обставин, у державного реєстратора (нотаріуса) були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк».
Апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» не містить доводів щодо належності застосованого місцевим судом та обраного позивачем способу захисту порушеного права.
Положення ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-ІV у редакції до 16.01.2020, що була чинною на момент подання позову (01.11.2019) та на час ухвалення оскаржуваного рішення місцевим судом (10.12.2019), передбачала такий спосіб судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. 
Отже, на момент вирішення судом першої інстанції вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, такий спосіб був неналежним способом захисту порушених прав позивача та передбачався у попередній редакції Закону № 1952-ІV (у редакції на момент ухвалення рішення суду першої інстанції).
Відповідно до пунктів 1 - 3 частини 3 статті 26 Закону № 1952-ІV (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Частина четверта статті 37 Закону № 898-IV «Про іпотеку» прямо передбачає право іпотекодавця оскаржити у суді рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Скасування рішення державного реєстратора про проведену державну реєстрацію прав позбавляє запис про державну реєстрацію права власності самостійного правового значення.
Оцінюючи наведене, викладене не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки, як наголошував Європейський суд з прав людини у справах «Sutyazhnik v. Russia» від 29 липня 2009 року, «Esertas v. Lithuania» від 31 травня 2012 року, у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, задоволення вимоги про скасування запису про державну реєстрацію прав не призводить до помилковості висновків про те, що державна реєстрація права власності проведена за відсутності передбачених законом підстав і документів, при цьому у нотаріуса, як державного реєстратора, були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на будинок за Банком на підставі Закону України від 03.06.2014 № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок звернення стягнення, а також внаслідок наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про заборону відчуження спірного майна. 
За таких обставин, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, не надав оцінку підставам позову (щодо реєстрації права власності за наявності арештів на житловий будинок; поширення на позасудовий порядок звернення стягнення Закону № 1304-VII; відсутності доказів надіслання та вручення іпотекодавцю та боржнику повідомлень про порушення основного зобов`язання), що згідно з пунктами 1, 4 частини 1, частиною 4 статті 376 ЦПК України, є підставою для зміни судового рішення в частині правового обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог у редакції цієї постанови. При цьому резолютивну частину рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1, 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ст. 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити частково.
Мотивувальну частину рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2019 року – змінити в частині правового обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог.
Резолютивну частину рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 грудня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 05 серпня 2021 року.

Головуюча:         

Судді: