Постанова                                  
Іменем України                                  
 
30 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 201/4453/17
провадження № 61-14580св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
третя особа -  ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє 
в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2019 року 
у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: 
Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 , як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання дійсним нотаріального посвідчувального напису нотаріуса стосовно посвідчення підпису особи під його заявою про згоду на дарування квартири.
 
Позовна заява мотивована тим, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Слободян Є. Б. посвідчено підпис ОСОБА_4, зроблений у його заяві про надання згоди на дарування його дружиною ОСОБА_5 їхній дочці ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 . Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу 
Слободян Є. Б. 01 грудня 2001 року посвідчила договір дарування вищевказаної квартири, укладений між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованою ОСОБА_6 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 народила сина ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, про прийняття якої заявив батько померлої ОСОБА_4 , який у квітні 
2015 року заявив про те, що жодних заяв про згоду на відчуження його дружиною вказаної квартири не підписував.
 
У зв`язку з вищевикладеним  ОСОБА_1 , як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , просив визнати дійсним нотаріальний посвідчувальний надпис про посвідчення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Слободян Є. Б. підпису ОСОБА_4 під його заявою про згоду на дарування його дружиною ОСОБА_5 їхній донці - ОСОБА_6 , квартири 
АДРЕСА_1 , долученої зазначеним нотаріусом до договору від 01 грудня 2001 року про дарування зазначеної квартири обдарованій ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , як законного представника малолітнього ОСОБА_2 , відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстації, виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки спосіб захисту цивільних прав стосовно визнання дійсним посвідчувального надпису нотаріуса не передбачений цивільним законодавством України.
 
Суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що та обставина, що учасник спірних правовідносин вказує на недостовірність такої нотаріальної дії як посвідчення підпису сторони правочину не може слугувати підставою для визнання її в судовому порядку дійсною, а її дійсність та правомірність повинні доводитися при розгляді провадження щодо оскарження такої дії.
 
Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що між нотаріусом та позивачем не існувало та не існує будь яких цивільно - правових відносин, тобто спору про майно або особисті немайнові права, відсутні між ними житлові, земельні, сімейні або трудові відносини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 ,  засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, в якій просить скасувати вищевказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій проігноровано положення статті 124 Конституції України стосовно юрисдикції судів.
ОСОБА_1 зазначає, що судами попередніх інстанції не визначили предмету доказування, та не вказали, яким саме способом захисту належить захистити права неповнолітнього ОСОБА_2 .
Також заявник зазначає, що судом першої інстанції незаконно відмовлено 
у задоволенні клопотання про допит свідка та витребування доказів, що призвело до неповного з`ясування обставин справи. 
Крім того, суди першої та апеляційної інстанції не залучили до участі 
у розгляді справи органи у справах дітей, чим також порушили права неповнолітнього ОСОБА_2 .
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
08 жовтня 2020 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д. відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 
У листопаді 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Слободян Є. Б. посвідчено підпис ОСОБА_4, зроблений у його заяві про надання згоди на дарування його дружиною ОСОБА_5 їх дочці 
ОСОБА_6 квартири 
АДРЕСА_1 . 
 
Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Слободян Є. Б. 01 грудня 2001 року посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованою ОСОБА_6 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 народила сина ОСОБА_7 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, про прийняття якої заявив батько померлої 
ОСОБА_4 .
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі - 
в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з додержанням норм матеріального права та без порушень процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
 
Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
 
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення.
 
З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане або оспорюване іншими.
 
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись 
у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що предметом спору є визнання дійсним посвідчувального надпису нотаріуса, але такий спосіб захисту цивільних справ не передбачений цивільним законодавством України.
 
Також суди попередніх інстанцій встановили, що будь-яких відомостей та доказів того, що відповідні дії та надписи нотаріуса оскаржуються будь-якою особою, не визнаються тощо, позивачем надано не було.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що та обставина, що учасник спірних правовідносин вказує на недостовірність такої нотаріальної дії як посвідчення підпису сторони правочину не може слугувати підставою для визнання її в судовому порядку дійсною, а її дійсність та правомірність повинні доводитися при розгляді провадження щодо оскарження такої дії. Також, між сторонами не існувало та не існує будь яких цивільно-правових відносин, відсутні спори про майно або особисті немайнові права, житлових, земельних, сімейних або трудових відносин.
 
Верховний Суд погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанції відносно того, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту.
 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року 
у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла до висновку, що Верховний Суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо суті спору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.
 
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки позивачем не надано жодного письмового доказу, який би підтверджувалася його правова позиція. 
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені 
у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
 
Таким чином, розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 
2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:   	Г. В. Коломієць     Б. І. Гулько     Д. Д. Луспеник