КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                    
Єдиний унікальний номер справи: 756/3918/20                      Головуючий у суді першої інстанції: Жук М.В.
Номер провадження: 22-ц/824/849/2021                                    Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
 
16 березня 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого: Коцюрби О.П.
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А. 
при секретарі: Перебитюку А.М.
 
розглянувши у  відкритому  судовому  засіданні  в м. Києві  матеріали  цивільної  справи  за  апеляційною  скаргою  ОСОБА_1    на рішення  Оболонського районного суду міста Києва  від 21 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки  розрахунку  при звільненні, - 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач)  звернувся в Оболонський районний суд міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот»  (далі - ПрАТ «Рівнеазот», відповідач) в якому  просив  стягнути  з  відповідача  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 241 710 грн. 06 коп.
Позовні  вимоги  обґрунтовував  тим,  що  рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14.06.2019 року з відповідача стягнуто на його користь заборгованість по основній заробітній платі в розмірі 23 976 грн. 85 коп. та середній заробіток за час затримки при звільненні у розмірі 334 167 грн. 46 коп.  Оскільки фактичний розрахунок із  ним  проведено 31.12.2019 року вважав,  що  відповідно  до           ст.117 КЗПП  України  ПрАТ «Рівнеазот» повинно   сплатити  на  його  користь  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з        05.04.2019 року по 27.12.2019 року у розмірі 241 710 грн. 06 коп.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва  від 21 липня 2020 року   позов  задоволено  частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот»  на користь ОСОБА_1    3 000 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  та 840 грн. 80 коп. судового збору.
В решті вимог позову - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Оболонського районного суду міста Києва від            21 липня 2020 року позивач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі,  ОСОБА_1 просив  рішення  Оболонського районного суду міста Києва  від 21 липня 2020 року   скасувати,  ухвалити  нове  рішення,  яким  стягнути  з ПрАТ «Рівнеазот» на  його  користь   середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 241 710 грн. 06 коп.,  посилаючись  на  неповне з`ясування   судом  обставин,  що  мають  значення  для  справи.   
В обгрунтування  доводів  апеляційної  скарги  зазначив,  що   суд,  зменшуючи  розмір  стягнення  середнього  заробітку у  даній  справі,  взяв  до  уваги  тільки  критерії  зменшення  розміру відшкодування - розмір  простроченої  заборгованості  відповідача,  співмірність  ймовірного  розміру  пов`язаних із  затримкою   розрахунку  при  звільненні   майнових  втрат  працівника  та  заявлених  позивачем  до  стягнення  сум  середнього  заробітку за  несвоєчасний  розрахунок  при  звільненні,  проте  суд  не  з» ясував  обставину  з  чим  була  пов`язана  тривалість  періоду  затримки (прострочення)  виплати такої заборгованості з  моменту  порушення  прав  працівника і  до  моменту  його звернення  з  вимогою  про  стягнення  відповідних  сум.
Також вказав,  що  суд  не  встановив,  а   відповідач  не  довів  факт  відсутності  у  нього  можливості  виплатити  позивачу заборгованість  по  заробітній  платі  раніше,  ніж  його  було  здійснено - 31.12.2019  року.
У відзиві на  апеляційну скаргу  ПрАТ «Рівнеазот» зазначило про  необгрунтованість  і  безпідставність  доводів  апеляційної  скарги  та  звернуло  увагу  суду  апеляційної  інстанції  на те,  що  суд  першої  інстанції  в  оскаржуваному  рішенні правомірно  врахував  практику Великої Палати Верховного Суду,  викладену  в  постанові  від 26.06.2019  року  у справі № 761/9584_15-ц,  вже  виплачену відповідачем, ОСОБА_1 суму  середнього  заробітку  в розмірі 334 167,46 грн.,  у  зв`язку з чим  обгрунтовано  зменшив  середній  заробіток  за  час  затримки  розрахунку  при  звільненні  до  3000 грн.
Приймаючи  до  уваги,  що  сторони  у  справі  про  дату, час і місце   судового  розгляду справи  в  апеляційній         інстанції  повідомлені  належним  чином, те. що  від  позивача  надійшла  заява  про  розгляд  справи  без  його  участі,   колегія  суддів   вважає  за  можливе  розглянути   справу  без  участі  учасників  справи.
Розглянувши справу  в  межах  доводів  та  вимог  апеляційної  скарги,  перевіривши   законність і  обгрунтованість  судового рішення,  колегія  суддів  приходить  до висновку  про  відсутність  підстав  для  задоволення  апеляційної  скарги    та  залишення  судового  рішення  без  змін  з  наступних  підстав.
Судом встановлено,  що ОСОБА_1   перебував  у  трудових  правовідносинах  з ПрАТ «Рівнеазот»  з  30.05.2017  року  по  30.03.2018  року на посаді директора департаменту інформаційних технологій. 
При звільненні з роботи за угодою сторін, згідно п 1 ст. 36 КЗпПУ, з ним не було проведено повного розрахунку, а саме - не виплачено нараховану за період з травня 2017 року заробітну плату у розмірі 23 976,85 грн.  
Рішенням  Оболонського районного суду міста Києва від 14  червня 2019 року позов ОСОБА_1   до ПрАТ «Рівнеазот» задоволено частково.  Стягнуто  з Приватного  акціонерного  товариства  «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1     заборгованість по заробітній платі в розмірі 23 976 грн. 85 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку  при звільненні у розмірі 334 167 грн. 46 коп. (а.с. 8-9).
Згідно  довідки  АТ «Сбербанк»    від 18.02.2020 року  на  картковий  рахунок  на  ім`я  ОСОБА_1   31.12.2019 року було зараховано грошові  кошти   2 241 грн. 85 коп. та 21 735 грн. в рахунок заробітної плати за травень 2017 року та червень 2017 року (а.с. 6).
Ухвалюючи судове рішення  про  часткове  задоволення  позову  та  визначаючи  середній  заробіток  за  час  затримки  розрахунку  при  звільненні  в  сумі  3000 (три тисячі) гривень, суд  першої  інстанції  виходив  з  принципів  розумності,  справедливості  та  пропорційності,  встановлених обставин  справи,  положень    ст.117 КЗПП  України,  правових  позицій    у  справах  даної  категорії  Верховного Суду.
Суд  також  врахував,  що  сума  середнього  заробітку,  яку  просить  стягнути  позивач 241 710 грн. 06 коп., є  вдесятеро більшою  ніж  сума  заборгованості  по  заробітній  платі;  ту  обставину,  що  на  користь  позивача    раніше  ухваленим рішенням  Оболонського районного суду міста Києва від 14  червня 2019 року   з відповідача  вже  стягнуто  середній заробіток за час затримки розрахунку  при звільненні у розмірі 334 167 грн. 46 коп.,  а  тому   заявлена  до  стягнення  сума  середнього  заробітку 241 710 грн. 06 коп.  є  неспівмірною із  встановленим  розміром  заборгованості із  заробітної  плати 23 976 грн. 85 коп.
     Колегія  суддів  погоджується  із  такими  висновками суду першої інстанції,  так  як  вони  відповідають  обставинам  справи  і  узгоджуються  із  вимогами  закону.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада                2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від                       31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження  № 6-1185цс16).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
З огляду на наведені мотиви, Верховний Суд у постанові від 05 липня                      2020 року у справі № 569/13794/18 прийшов до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.
Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження                                 № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням              № 6-113цс16.
У постанові, Велика Палата Верховного Суду вказала: зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже,  встановивши,  що   розмір  простроченої  заборгованості  відповідача  щодо  виплати позивачеві   всіх  належних  йому  сум   при звільненні  становить 23 976 грн. 85 коп., визначивши період  затримки виплати  заборгованості  із  заробітної  плати  (звільнений  з  роботи позивач  30.03.2018  року,  звернувся  із  позовом  в  суд  у квітні 2019  року,  рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14  червня 2019 року  набрало  законної  сили 22.11.2019  року,  а                 31  грудня 2019 року  відповідач виплатив  позивачеві  заборгованість  по  заробітній  платі), стягнутий  із  відповідача  на  користь  позивача  середній  заробіток  в  розмірі  334 167 грн. 46 коп.,  суд  прийшов  до  вірного  висновку  про  очевидну  неспівмірність  заявленої  до  стягнення  суми  середнього  заробітку  із  встановленим розміром  заборгованості  із  виплати компенсації втрати  частини  доходу  у  випадку  порушення строків  їх  виплати, яка  вже була стягнута,характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, і   правильно  визначився,  що  справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат становить  3 000 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року  ухвалене  з  додержанням  норм  матеріального  і  процесуального  права  тому  підстав  для  його  скасування не  вбачає.
Доводи  апеляційної  скарги   про  неповне з`ясування  обставин,  що  мають  значення  для  справи,  а  саме те, що суд  не  з» ясував  обставину з  чим  була  пов`язана тривалість періоду затримки (прострочення)  виплати  такої  заборгованості  з  моменту  порушення  прав  працівника  і  до  моменту  його  звернення  з  вимогою  про  стягнення  відповідних  сум,  а   також  не  встановив,  чи  була   можливість  у  відповідача   виплатити  позивачу  заборгованість  по  заробітній  платі  раніше,  ніж  його  було  здійснено - 31.12.2019  року  підлягають  відхиленню,  оскільки   були  предметом  дослідження  судом  першої  інстанції.  
Наявний  у  матеріалах  справи відзив  на  позов  та  додані  до  нього  копії  документів  підтверджують,  що   ПрАТ «Рівнеазот» з 10.04.2017 року   по  незалежним  від  нього  причинам було  вимушене   припинити  виробничу  діяльність,  і за період до 13.03.2018 року  з  підприємства  звільнились 1243  працівників,  тому  підприємство до даного часу несе значний  майновий  тягар  із  виплати  середнього  заробітку    при  звільненні.
Інші  доводи  апеляційної  скарги  висновків  суду  не  спростовують,  на  законність  судового  рішення  не  впливають.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні апеляційної скарги та залишенні без змін рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Оболонського районного суду міста Києва  від 21 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                                              О.П.Коцюрба

Судді                                                                                                             І.М.Білич

                                                                                                                        Т.А.Слюсар