КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

       Єдиний унікальний номер справи: 761/34239/17               Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
       Номер провадження: 22-ц/824/1575/2021                            Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
16 вересня 2021 року                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А., 
розглянув у  порядку письмового провадження в м. Києві  матеріали  цивільної  справи за апеляційною скаргою Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у місті  Києві, Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про відшкодування шкоди, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2017  року  ОСОБА_1   звернувся  в Шевченківський районний  суд міста Києва  із  вказаним  позовом, в якому, з  уточненням  позовних  вимоги,  просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь, грошові кошти в розмірі 931,78 грн. - виконавчого збору та проведення виконавчих дій  і  моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., завдану  незаконними  діями  та  бездіяльністю співробітників  державної  виконавчої  служби  при  здійсненні  ними  своїх  повноважень.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2017р. у справі № 826/12957/16, залишеною  без змін  ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від     19 вересня 2017 року за  його адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві та Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у    м. Києві, визнано протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні    № 46625903 та скасовано постанови державного виконавця від 07 вересня 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 814,93 грн.; від 25 жовтня    2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 116,85 грн.
Зазначає, що Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ протиправно стягнуто з нього грошові кошти у виконавчому проваджені        № 49817013 на підставі документів державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні № 46625903, які скасовано в судовому порядку.
Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від           15 серпня 2016 року у справі № 826/4030/16 визнано протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві щодо не направлення ОСОБА_1 у встановлений законом строк постанов державного виконавця від 14 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 49817013; про стягнення з боржника витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, стягнення виконавчого збору в сумі 83,15 грн.; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у загальній сумі 9 164,23 грн. у виконавчому провадженні № 49817013.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня       2015 року у справі № 826/4414/15, визнано протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні № 46625903, знято арешт з майна ОСОБА_1 , накладений відповідно до постанови державного виконавця від 10 березня 2015 року про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.
Завдання  моральної  шкоди  мотивував  неправомірними  діями  співробітників  державної  виконавчої  служби,  внаслідок  чого  він  був  позбавлений  належного  йому  майна,  грошових  коштів  в  сумі  931,78 грн.,  що  призвело  до  погіршення  стану  його  здоров» я,  необхідності   прикладати  додаткові  зусилля  для  організації  свого  життя  і  повернення  майна.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року  позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (код ЄДРПОУ 37993783, місцезнаходження: м. Київ,                   вул. Терезенківська, 11-а), Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (код ЄДРПОУ 34967593, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 110) про відшкодування шкоди задоволено  частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 931 (дев`ятсот тридцять одна) гривень 78 коп. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві на користь ОСОБА_1   у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000,00 (дві тисячі) гривень.
Стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби      м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 /шістсот сорок/ грн.
В решті позову відмовлено.
Не  погодившись  із  вказаним судовим рішенням,   Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  подав  апеляційну скаргу,  в  якій   просив  рішення  Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року  скасувати,  ухвалити  нове  рішення,  яким  в задоволенні  позову  відмовити,   посилаючись  на невідповідність  висновків  суду  обставинам  справи,   неправильне  застосування  норм  матеріального  права.   
В обгрунтування  доводів  апеляційної  скарги  зазначає,  що  висновок  суду  про  стягнення  моральної  шкоди  в  сумі 2 000 грн. є  необгрунтованим так як  позивачем,  суду  не  надано  доказів  заподіяння  йому  моральної  шкоди.
У  відзиві  на  апеляційну  скаргу,  ОСОБА_1   доводи  апеляційної  скарги  заперечив, вказав, що причинення  йому моральної шкоди підтверджується його  неодноразовими зверненнями  в  суди із заявами щодо протиправності  дій  державних  виконавців  і  судовими  рішеннями  їх  дії  визнавались  протиправними. Крім  того,  звертає увагу суду  на  те,  що  він  є  особою з  інвалідністю  внаслідок  війни 2 групи,  внаслідок  незаконних  дій посадових  осіб  державної  виконавчої  служби   у нього  погіршився  стан  здоров» я,  а  незаконне  стягнення  грошової  суми  в  розмірі 931,78 грн.   позбавило  його   можливості  придбати  необхідні  ліки.  
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В ст. 263 ЦПК України вказано, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно  із  ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За статтею 3 Конституції України держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.
У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (ст.ст. 1173,1174, 1166, 1167 ЦК України).
В силу ст. 22 ЦК України  особа, якій завдано збитки в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Як вбачається з матеріалів справи,  26 лютого 2015  року державним  виконавцем Печерського районного  відділу ДВС Головного територіального  управління  юстиції у м. Києві  винесено  постанову № 46625903  про  відкриття  виконавчого  провадження  з  примусового  виконання  виконавчого  листа Окружного  адміністративного  суду м. Києва № 826/6966/13  від 02 лютого 2015 року  про  стягнення  з ОСОБА_1   на користь Центру забезпечення діяльності МО України та Генерального штабу ЗСУ  боргу в розмірі  8 149,30 грн.
Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 10 березня          2015 року в рамках виконавчого провадження № 46625903 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1   у межах суми звернення стягнення -           8 149,30 грн.
Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 07 вересня           2015 року в рамках виконавчого провадження № 46625903, стягнуто з боржника ОСОБА_1    виконавчий збір у розмірі 814,94 грн.
Постановами старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 25 жовтня 2015 року закінчено виконавче провадження № 46625903 з примусового виконання виконавчого листа № 826/6966/13 від 02 лютого 2015 року; стягнуто з боржника ОСОБА_1    витрати на проведення виконавчих дій у сумі 116,85 грн.
Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 49817013 з примусового виконання виконавчого листа № 826/6966/13 від 02 лютого 2015 року, на підставі постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у     м. Києві від 25 жовтня 2015 року про закінчення виконавчого провадження                 № 46625903 та направлення за належністю.
Постановами старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 14 січня      2016 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 витрати пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій у розмірі 83,15 грн.; звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 .   
Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 19 вересня   2016 року закінчено виконавче провадження № 49817013 з примусового виконання виконавчого листа № 826/6966/13 від 02 лютого 2015 року, у зв`язку зі стягненням з боржника ОСОБА_1 боргу в повному обсязі.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня     2015 року у справі № 826/4414/15, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1    до Відділу державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. 
Визнано бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві щодо не направлення ОСОБА_1    у встановлений законом строк постанови про відкриття виконавчого провадження № 46625903 . 
Знято арешт з майна ОСОБА_1 , накладений відповідно до постанови державного виконавця від 10 березня 2015 року (ВП № 46625903) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. (том 1, а.с. 29-32).
Відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від    15 серпня 2016 року у справі № 826/4030/16, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року, позов ОСОБА_1   до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про скасування постанови, визнання протиправними дій - задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві щодо не направлення ОСОБА_1    у встановлений законом строк постанов державного виконавця від 14 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 49817013; про стягнення з боржника витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, стягнення виконавчого збору в сумі 83,15 грн.; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у загальній сумі 9 164,23 грн. у виконавчому провадженні № 49817013. (том 1, а.с. 65-67, 201-207).
Як вбачається з постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від             23 червня 2017 року у справі № 826/12957/16, яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року залишена без змін, визнано протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві щодо не направлення ОСОБА_1 у встановлений законом строк постанов державного виконавця у виконавчому провадженні № 46625903: від 07 вересня 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 814,93 грн.; від 25 жовтня 2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 116,85 грн.; від 25 жовтня   2015 року про закінчення виконавчого провадження. 
Скасовано постанови державного виконавця від 07 вересня 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 814,93 грн.; від 25 жовтня         2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 116,85 грн. (том 1, а.с.125-130).
Ухвалюючи  рішення  про часткове  задоволення  позову в частині  вимог  про стягнення  моральної  шкоди, суд першої інстанції виходив з  того, що в результаті протиправних дій виконавчого органу, позивачу завдано моральну шкоду, яка має бути відшкодована за рахунок держави. При  цьому,  суд  врахував  незаконність постанови державного виконавця про стягнення з позивача виконавчого збору, а також встановлену судовими рішеннями, які  набрали  законної  сили,  протиправність дій державних виконавців; неможливість позивача отримати стягнуті з нього кошти, становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог §1 ст. 6 Конвенції та ст.1 Протоколу № 1.  
При визначені розміру моральної шкоди, судом враховано характер та обсяг страждань позивача, засади розумності, виваженості і справедливості.
Апеляційний суд погоджується  з такими висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Конституційним судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі       № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу.
Положеннями пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.
Згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 04 березня      2019 року у справі № 295/443/17, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від  07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.
Відповідно до абзацу другого пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, також були сформульовані Верховним Судом у постанові від           10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. 
Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди.
При цьому слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції) та завжди викликає в людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.
Таким  чином,  встановивши,  що  Шевченківським районним  відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  стягнуто  з  ОСОБА_1    грошові  кошти  у  виконавчому  провадженні  в  сумі  931,78 грн. у виконавчому  провадженні            № 49817013  на  підставі  документів  державного  виконавця Печерського районного управління юстиції у м. Києві у виконавчому провадженні № 46625903,  які  скасовані  в  судовому  порядку (два  виконавчих  провадження № 46625903 і № 49817013    були  відкриті  за  одним  і  тим-же  виконавчим листом № 826/6966/13  від 02 лютого      2015  року),  суд  першої  інстанції  прийшов  до  законного  і  обгрунтованого  висновку  про  наявність  правових  підстав  для  стягнення  моральної  шкоди  із  держави,  оскільки  моральну  шкоду  завдано  незаконними  діями державної  виконавчої  служби,  що  встановлено  судовими  рішеннями,  які  набрали  законної  сили.
Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та стягнення суми відшкодування моральної шкоди в розмірі саме 2 000,00 грн., враховуючи розумність та справедливість заявленого позивачем розміру шкоди та наданих доказів на їх підтвердження.
Доводи  апеляційної  скарги про  відсутністьдоказів  заподіяння  позивачу  моральної  шкоди,  колегія  суддів  вважає  необгрунтованими, оскільки  вони  спростовуються   письмовими  доказами,  які  підтверджують  незаконність  дій державної  виконавчої  служби,  що  призвело  до  протиправного  позбавлення  належного позивачу  майна -  грошових  коштів  та необхідності  для  позивача  прикласти  додаткові  зусилля для  їх  повернення,  що з  врахуванням  тривалості  часу  порушення  прав,  завдало    йому душевних  страждань.
Інші  доводи  апеляційної  скарги   на невідповідність  висновків Шевченківського районного суду міста Києва  обставинам  справи,   неправильне  застосування  норм  матеріального  права  не  заслуговують  на  увагу  і  не  спростовують  висновків  суду.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384  ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) -  залишити  без  задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у частині 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                             О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                         І.М. Білич 

                                                                                                   Т.А. Слюсар
.