Номер провадження: 33/813/786/21
Номер справи місцевого суду: 946/1127/21 
Головуючий у першій інстанції Балан М.В. 
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2021 року                                                                 м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду:                  Гірняк Л.А.

        За участю секретаря судового засідання Ющак А.Ю.

Особи, яка притягується до 
адміністративної відповідальності ОСОБА_1 

Представника ОСОБА_1 - адвоката Воронков В.О.
Представника ОСОБА_1 - адвоката Щербакова С.Ю.
Свідка - ОСОБА_2 
Свідка - ОСОБА_3 

розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Кілійського районного суду Одеської областівід 07.05.2021 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:
       ПРОЦЕДУРА:
11.02.2021 року поліцейським роти з обслуговування в м. Ізмаїл Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції капралом поліції ОСОБА_4 відношенні ОСОБА_1  складено протокол серії БД № 074451 про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.
З даного протоколу вбачається, що 11.02.2021 року о 01 годині 09 хвилин в м. Ізмаїл Одеської області по вул. Івана Франко, біля будинку № 22, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Mitsubishi Pajero Wagon», державний номерний знак « НОМЕР_1 », з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці.
Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, за допомогою «Drager № 0429» та проведення огляду у медичному закладі відмовився у присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В протоколі зазначено,що ОСОБА_1 відмовився від пояснень.
На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення в судове засідання надано такі докази: протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 074451 від 11.02.2021 р.; письмові пояснення свідків  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; довідку від 11.02.2021 року, наданою старшим інспектором Відділу організації несення служби в місті Ізмаїл УПП в Одеській області ДПП; направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с.4).
В свою чергу особа, яка притягується до адміністративної відповідальності в спростування своєї вини надала особисті поясненняв яких вину не визнав (а.с. 79).
Постановою судді  Кілійського районного суду Одеської областівід 07.05.2021 року, визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Накладено на ОСОБА_1 , адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік та стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 454,00 грн.
17.05.2021 року до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 в якій він просить:
- апеляційну скаргу на постанову Кілійського районного суду Одеської області від 07.05.2021 року задовольнити;
- скасувати постанову Кілійського районного суду Одеської області від 07.05.2021 року;
- закрити провадження у справі на підставі ч.1 ч.1 ст. 247 КУпАП - за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН
Заявник ОСОБА_1 зазначає, що оскаржена постанова є незаконною, необґрунтованою, винесеною судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права та висновки не відповідають обставинам справи. 
Посилається на те, що при ухвалені постанови судом першої інстанції неповно встановлено обставини, які мають значення для справи та порушено норми матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.
Зокрема посилається на те, щовиклик співробітника патрульної поліції в Одеській області ДПП капрала поліції ОСОБА_4 , в якості свідка,з ініціативи суду І інстанції, є порушенням Глави 22 КУпАП, за ч.2 ст. 279 КУпАП, так як на заслуховуються виключно особи які беруть участь у справі.
Зокрема заявник посилається на те, що судом:
-не здійснювалось фіксування технічними засобами та не вівся журнал судового засідання та у матеріалах справи відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, що є порушенням п.7 ч.2 ст.412 КПК України та є підставою для його скасування;
-не досліджувались обставини зупинки транспортного засобу.
Причиною першої зупинки  ОСОБА_1 стало порушення правил дорожнього руху, а саме не ввімкнення світлового покажчику повороту, що було зумовлено тимчасовою технічної несправністю, яку було усунуто.
-Другою підставою для другої зупинки транспортного засобу стала вказівка старшого офіцера, що підтверджено показами капрала поліції ОСОБА_4 в судовому засіданні та відеозаписом з нагрудної камери патрульного поліцейського;
-порушено порядок виклику свідків в судове засідання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та вони не були допитані в судовому засіданні.
       Посилається на те, що пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підготовлені на бланку з заздалегідь надрукованим текстом пояснень, та з них неможливо встановити чи були у співробітників патрульної поліції обґрунтовані підстави для проходження правопорушником відповідного огляду на стан сп`яніння, від якого останній відмовився.
        При цьому зазначає, що працівниками патрульної поліції порушено право на надання ефективної правової допомоги, так як вони перешкоджали конфіденційній розмові з адвокатом Щербаковим С.Ю., не ознайомили його з складеним протоколом.
        Зазначає, що співробітниками патрульної поліції грубо порушено порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, який встановлений вимогами ст. 266 КУпАП, п.2.5 ПДР України та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України 09.11.2015 року № 1452/735. 
Одночасно посилається на досліджений в судовому засіданні відеозапис з якого вбачається, що йому, в порушенні зазначених положень ст. 266 КУпАПта п.п. 6, 7 Інструкції, п.п. 3, 4 Порядку, не було запропоновано пройти огляд з використанням спеціальних технічних засобів поліцейським саме у присутності двох свідків на місці зупинки транспортного засобу чи пройти медогляд у медичному закладі охорони здоров`я.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ
Матеріалами справи встановлено, що працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 074451 з якого вбачається, що 11.02.2021 року о 01:09 годині в м. Ізмаїл Одеської області по вул. Івана Франко, біля будинку № 22, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Mitsubishi Pajero Wagon», державний номерний знак « НОМЕР_1 », з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме:
-запах алкоголю з порожнини рота, 
-порушення мови, 
-поведінка, що не відповідає обстановці. 
Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, за допомогою «Drager № 0429» та проведення огляду у медичному закладі ОСОБА_1 відмовився у присутності двох свідків. 
З протоколу вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від пояснень.
Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
З письмових пояснень від 11.02.2021 року вбачається, що свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 засвідчили своїми підписами, що ОСОБА_1 в їх присутності відмовився, у установленому законом порядку, пройти огляд для визначення стану сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу «Драгер» на місці зупинки або у лікаря-нарколога в закладі охорони здоров`я.
11.02.2021 року о 02.55 год. складено направлення на огляд водія ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, з якого вбачається, що ОСОБА_1 огляд не проводився. 
ОСОБА_1 в суді І інстанції вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що коли його зупинили працівники поліції, він від проходження огляду не відмовлявся.
07.05.2021 року до суду першої інстанції надійшли заперечення представника ОСОБА_1 - адвоката Щербаков С.Ю. на протокол про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП в яких просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд оглянув в судовому засіданні:
- протокол серії БД № 074451 від 11.02.2021 року відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП;
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та швидкість реакції від 11.02.2021 року, /а. с. 4/;
-розписку від 11.02.2021 року про передачу управління транспортним засобом, /а. с. 5/;
- довідку від 11.02.2021 року, наданою старшим інспектором Відділу організації несення служби в місті Ізмаїл УПП в Одеській області ДПП лейтенантом поліції Х.Гаврилюк про те, що згідно з баз даних інформаційної підсистеми «Адмінпрактика» інформаційного порталу Національної поліції України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до адміністративної відповідальності протягом року за ч. 1 ст. 130 КУпАП, не притягувався, /а. с. 6/;
-довідку від 11.02.2021 року, наданою старшим інспектором Відділу організації несення служби в місті Ізмаїл УПП в Одеській області ДПП лейтенантом поліції Христиною Гаврилюк про те, що згідно з баз даних інформаційної підсистеми «НАІС Посвідчення водія» інформаційного порталу Національної поліції України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 отримував посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 14.08.2019 року, /а. с. 6/;
-відеозаписи, дослідженими в судовому засіданні, відповідно до якого прослідковується чітка, зрозуміла відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки т/з так і в медичному закладі;
-допитали свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які пояснили, від 11.02.2021 року не підтвердили. Зазначили, що не були присутні під час відмови ОСОБА_1 від огляду на стан алкогольного сп`яніння, як на місці зупинки т/з так і в медичному закладі.

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙЦНОГО СУДУ
Заслухавши суддю, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, пояснення свідків та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до наступного.
Мотивуючи свої висновки про доведеність вини  ОСОБА_1 ,суд першої інстанції послався у постанові на те, що він підлягає притягненню до адміністративної відповідальності, так як в його діях наявні ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, за якою це правопорушення кваліфікується як  відмова від  проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан алкогольного сп`яніння, як на місці зупинки т/з так і в медичному закладі.
Суд вважав доцільним застосувати до  ОСОБА_1 , адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200,00 грн, з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на один рік.
З таким висновком апеляційний суд не може погодитись з наступних підстав.
Відповідно до п 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно з вимогами ч. 1,2,3 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Частиною 1 ст. 8 КУпАП провадження в справах про адміністративне правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.
Згідно з положеннями ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудовогоколективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з положеннями ст.251 КУпАП. доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю апеляційний суд враховує.
Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Так, в даній ситуації ОСОБА_1 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме вказав, що він від проходження медичного огляду не відмовлявся, що відповідно до статті 251 КУпАП може бути доказом у справі про адміністративне правопорушення.
З іншої сторони надаючи оцінку протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 074451 від 11.02.2021 року і поясненням свідків  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які додані до протоколу, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд.
За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.
Розглядаючи дану конкретну ситуацію і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на даний випадок, апеляційний суд звертає увагу, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини хоч і за національним законом ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності, йому пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні Європейським Судом, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме:
-з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавств;
-його сутності і характеру, 
-суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).
Зокрема, в даному випадку апеляційним судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.
Міжнародний досвід забезпечення безпеки на дорогах свідчить, що одним з найпростіших способів примусити водіїв дотримуватися вимог правил дорожнього руху є розроблення системи їх ефективного покарання та посилення відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що розмір штрафу в декілька разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати по Україні, а проведений порівняльно-правовий аналіз із санкцією, яка передбачена за порушення правил дорожнього руху і міститься в Кримінальному кодексі України (ч.1 ст. 286) свідчить, що штраф за вказане адміністративне правопорушення перевищує розмір штрафу за кримінально каране діяння за національним законодавством України. 
Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 130 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду.
Також апеляційний суд зауважує, що в деяких інших справах проти України Європейський Суд розглядав питання про віднесення правопорушень передбачених КУпАП до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.
Обов`язково слід наголосити, що процедура розгляду справ про адміністративні правопорушення не передбачає участі при судовому розгляді сторони обвинувачення, що може призвести до змішування ролі обвинувача і судді і тим самим дати підстави для законних сумнівів неупередженості суду, порушити принцип змагальності (див. наприклад пункти 75-79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Карелін проти Росії2, пункт 54 справи «Озеров проти Росії», пункти 44-45 справи «Кривошапкін проти Росії»).
У зв`язку із чим суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.
Отже, повертаючись до обставин даної справи, апеляційний суд звертає увагу на те, що частина перша статті 130 КУпАП в тому числі, передбачає відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що в даному випадку інкримінується ОСОБА_1 .
Таким чином, в даній ситуації вимагається доведення того, що ОСОБА_1 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, відмовився від проходження медичного огляду у встановленому законом порядку, на підтвердження чого, як було зазначено вище суду було надано протокол про адміністративне правопорушення та пояснення свідків.
В цій ситуації на думку апеляційного суду в матеріалах справи не знайшло підтвердження того, що ОСОБА_1 , відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Зокрема, як було зазначено вище ОСОБА_1 повністю заперечив вчинення ним адміністративного правопорушення, а саме вказав, що він не відмовлявся пройти медичний огляд на стан сп`яніння.
Протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.
Суд звертає увагу на положення пункту «d» частини третьої статті 6 Конвенції, яким кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.
Допитані свідки в судовому засіданні апеляційного суду  ОСОБА_3  та ОСОБА_2 зазначили, що в їх присутності ніхто не відмовлявся від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Пояснили, що вони не знали відносно кого складено адміністративний протокол, під поясненнями поставили свої підписи, так як в них буди зазначені їх анкетні дані. Ставлячи свій підпис під заготовленими поясненнями їх не читали. Вважали, що підписують правильність заповнення своїх анкетних даних. 
В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання - при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, - саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати. 
Як висновок Суд підкреслює, частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).
Так, відповідно до матеріалів справи пояснення свідків  ОСОБА_3  та ОСОБА_2 мають одне із вирішальних значень для встановлення вини ОСОБА_1 , при цьому дані пояснення свідків спростовуються поясненнями останнього, що потребувало перевірки пояснень свідків «обвинувачення» в судовому засіданні, але як і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності в районному суді.
З огляду на міркування викладені вище, апеляційний суд не може покласти в основу обвинувачення пояснення вказаних свідків, які не були допитані в судовому засіданні і пояснення яких мають вирішальне значення по даній справі.
Відповідно до п.6 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції - огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться в присутності двох свідків. Не можуть бути залучені як свідки поліцейські або особи, щодо неупередженості яких є сумніви.
Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_1 і вони не дають змоги апеляційному суду однозначно оцінити дії останнього, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
Відповідно до положень статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.
Відсутність належних та допустимих доказів спростовує висновок районного суду щодо винних дій ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП.
Таким чином, з протоколу про адміністративне правопорушення та наданих доказів в підтвердження вини, особи, яка притягується до адміністративної відповідальності не слідує, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки не доведена його вина у відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки так і проходження огляду в найближчому закладі охорони здоров`я.
Тому достатніх підстав для покладення на ОСОБА_1 адміністративної відповідальності немає.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції не забезпечив повноту, всебічність і об`єктивність судового розгляду та дійшов висновку, який суперечить фактичним обставинам справи та положенням законодавства, тому судове рішення не може вважатись обґрунтованим і законним.
Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
У відповідності до приписів п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право: скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю за підставою, передбаченою п. 1 ст. 247 КУпАП.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.7, 8, 247, 268, 289, 293, 294 КУпАП суддя, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Постанову судді Кілійського районного суду Одеської областівід 07.05.2021 року відносно  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - скасувати та провадження по справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

       
Суддя Одеського апеляційного суду Л.А. Гірняк