справа № 369/16312/18
головуючий у суді І інстанції Ковальчук Л.М.
провадження № 22-ц/824/11589/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         14 вересня 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокуратури Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2019 року у справі за позовом Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення і витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2018 року перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство»), Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства із позовом до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - Крюківщинська сільська рада), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення і витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Позовну заяву мотивовано тим, що на підставі рішення 26 сесії 5 скликання Крюківщинської сільської ради від 19 травня 2009 ОСОБА_1 видано державний акт на право власності серії ЯД № 924053 на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1805 га, за кадастровим номером 3222484001:01:008:0192, що розташована у 
АДРЕСА_1 . Цей акт зареєстровано 22 листопада 2009 року в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 046994702947.
У подальшому право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2 , який у свою чергу відчужив її ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.
Прокурор вказував, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та частково відноситься до 1 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і щодо неї не надавалося погодження для вилучення її з постійного користування ДП «Київське лісове господарство». Однак, всупереч чинним на час передачі земельної ділянки норм законодавства Крюківщинською сільська рада передала у власність землі лісового фонду, тому вважав, що оскаржуване рішення сільської ради прийнято поза межами її компетенції і подальша видача державного акта на право власності на земельну ділянку та подальше її відчуження здійснено з порушенням вимог законодавства.
Крім того зазначав, що всупереч вимог статей 6, 14, 19 Конституції України, частини четвертої статті 20 ЗК України, частини третьої статті 57 ЛК України оскаржуваним рішенням від 16 вересня 2011 року відведено у приватну власність спірну земельну ділянку з порушенням порядку зміни цільового призначення, за відсутності погодження зміни цільового призначення органом виконавчої влади з питань лісового господарства.
Також прокурор вказав, що про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокуратурі стало відомо лише у 2017 році, а наведені факти, на думку прокурора, свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави.
Враховуючи викладене, перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури просив суд визнати поважними причини пропуску прокурором позовної давності для звернення до суду з цим позовом та поновити його, визнати незаконним та скасувати рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 26 сесії 05 скликання від 19 травня 2009 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності серія ЯД № 924053 на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1805 га за кадастровим номером 3222484001:01:008:0192, що розташована у с. Крюківщина, Києво-Святошинського району, Київської області, та витребувати цю ділянку з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі ДП «Київське лісове господарство».
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2019 року у задоволенні позову першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі ДП «Київське лісове господарство», Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, Прокуратура Київської області подала на рішення апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити новее судове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності, невірно встановивши момент, коли саме позивачам - ДП «Київське лісове господарство» та Київському обласному та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, право яких порушено, стало відомо про викладені у позові порушення вимог закону. Однак, суд першої інстанцій в оскаржуваному рішенні без посилання на будь-який доказ чи об`єктивний факт, що свідчив би про реальну поінформованість Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» про виявлені порушення вимог ЗК України та ЛК України лише зазначив, що останні могли бути поінформовані про порушене право з моменту, коли спірна земельна ділянка вибула з державної власності, а саме з часу видачі державного акта на право приватної власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 з 2009 року, якби належним чином виконували функції державного контролю за додержанням норм, правил, та інших нормативно-правових актів з ведення лісового господарства і повноваження постійного землекористувача.
Судом не враховано, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, оскільки останній, згідно зі статтею 126 ЗК України (на момент виникнення спірних правовідносин), є лише правопосвідчувальним документом. Ні Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ні ДП «Київське лісове господарство» не були учасниками спірних правовідносин щодо передачі в приватну власність спірних земель лісогосподарського призначення. Зокрема, до їх функцій не віднесено здійснення контролю за видачею державних актів, в яких безпосередньо вказується підстава видачі правовстановлюючого документу рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування. На момент виникнення спірних правовідносин також до функцій позивачів не відносилися повноваження щодо перевірки рішень органів місцевого самоврядування, прийнятих у сфері земельних відносин.
Постановою Київського апеляційного суду від 2 липня 2020 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2019 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині оскаржуване рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково, а постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року скасовано справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У судове засідання учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, шляхом направлення судової повістки на вказану у апеляційній скарзі електронну та поштову адреси (Т. 2, а.с. 165/166). Сторони причину неявки суду не повідомили.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позову суду першої інстанції виходив із того, що ДП «Київське лісове господарство» та Київському обласному та по м. Києву управлінню лісового та мисливського господарства, за умови належного виконання ними покладених на них державою функцій, повинно було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу видачі державного акта на право власності на земельну ділянку, починаючи з 2009 року, а прокурор пред`явив позов в інтересах держави в грудні 2018 року, тобто з пропуском позовної давності.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року апеляційну скаргу прокуратури Київської області задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2019 року змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та частково відноситься до 1 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і щодо неї не надавалося погодження для вилучення її з постійного користування ДП «Київське лісове господарство». Таким чином, всупереч чинним на час передачі земельної ділянки вищенаведеним нормам законодавства, Крюківщинською сільською радою було передано у приватну власність земельну ділянку лісового фонду та з порушенням порядку зміни її цільового призначення, за відсутності на це погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважав позов обґрунтованим.
Щодо застосування позовної давності, то суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в цій частині і вважав, що перебіг позовної давності почався з моменту реєстрації державного акта на право власності у 2009 році, оскільки прокуратура веде постійний нагляд за дотриманням законодавства органами державної влади, а ДП «Київське лісове господарство» та Київському обласному та по м. Києву управлінню лісового та мисливського господарства за умови належного виконання покладених на них державою функцій повинно і могло бути відомо про порушення права власності держави на їх землю з часу видачі державного акта на право власності на земельну ділянку, починаючи з 2009 року. При цьому, ні ДП «Київське лісове господарство», ні Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не довели відповідними належними та переконливими доказами того факту, що вони не могли своєчасно, раніше прокуратури протягом більше 8 років дізнатися про порушення свого цивільного права.
Верховний Суд зазначив, що при цьому судами не встановлено початок перебігу строку позовної давності, а також не враховано, що заяву про застосування строку позовної давності подано не усіма відповідачами.
Тому відповідні обставини підлягають встановленню під час нового апеляційного розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Перевіряючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції колегія апеляційного суду дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що  на підставі рішення 26 сесії 5 скликання Крюківщинської сільської ради від 19 травня 2009 ОСОБА_1 видано державний акт на право власності серії ЯД № 924053 на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1805 га, за кадастровим номером 3222484001:01:008:0192, що розташована у АДРЕСА_1 . Цей акт зареєстровано 22 листопада 2009 року в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею. Договорів оренди землі за № 046994702947.
У подальшому право власності на вказану земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2 .
Згідно із відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником вищевказаної земельної ділянки є ОСОБА_3 , який придбав спірну земельну ділянку у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 723 від 12 серпня 2015 року.
На обґрунтування доводів про віднесення спірної земельної ділянки, з кадастровим номером 3222484001:01:008:0192, до земель лісогосподарського призначення, прокурор посилається на проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Київське лісове господарство» 2015 року, проект організації та розвитку лісового господарства Виробничої частини ДЛГО «Київліс» Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2004 року, план лісових насаджень Васильківського лісництва Виробничої частини ДЛГО «Київліс» Київської області лісовпорядкування 2003 року, планово-картографічні матеріали, а саме планами лісонасаджень, картами-схемами розподілу території лісгоспу.
Відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 29 листопада 2018 року № 571 спірна земельна ділянка, відповідно до матеріалів лісовпорядкування за 2004 та 2014 років, частково відноситься до 1 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство».
За змістом листа ДП «Київське лісове господарство» № 02-733 від 18 вересня 2017 року спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку ДП «Київське лісове господарство» (квартал 1, виділ 9 Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство»), яка перебуває у постійному користуванні вказаного підприємства на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.
Згідно із відповіддю ДП «Київське лісове господарство» № 02-733 від 18 вересня 2017 року спірна земельна ділянка частково накладається на земельну в кварталі 1 Васильківського лісництва, постійним користувачем якої є ДП «Київське лісове господарство», а межі та площа кварталу 1 Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» згідно матеріалів лісовпорядкування 2014 року відповідає межам та площі згідно матеріалів лісовпорядкування за 2004 рік.
26 вересня 2019 року на підставі заяви ОСОБА_3 від 18 квітня
2019 року спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222484001:01:008:0192 була об`єднана з іншою ділянкою з кадастровим номером 3222484001:01:001:0269 і внаслідок цього була утворена нова земельна ділянка з кадастровим номером 3222484001:01:008:5291.
Відповідно до статті 19 ЗК України (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України (частина друга статті 3 ЗК України).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).
Частиною другою статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.
Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.
Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.
Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.
Аналогічне положення міститься й у статті 20 ЗК України.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.
Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15.
Згідно зі статтею 12, частиною першою статті 20, частиною першою
статті 122 та частиною третьою статті 149 ЗК України, статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статтею 33 ЛК України сільські ради взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.
Судом апеляційної інстанції установлено, що спірна земельна ділянка має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення та частково відноситься до 1 кварталу Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство», що підтверджується, зокрема, проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Київське лісове господарство» 2015 року, проектом організації та розвитку лісового господарства виробничої частини ДЛГО «Київліс» Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2004 року, план лісових насаджень Васильківського лісництва виробничої частини ДЛГО «Київліс» Київської області лісовпорядкування 2003 року, планово-картографічними матеріалами, а саме планами лісонасаджень, картами-схемами розподілу території лісгоспу.
Таким чином, установивши, що Крюківщинською сільською радою було передано у приватну власність земельну ділянку лісового фонду та з порушенням порядку зміни її цільового призначення, за відсутності на це погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства, суд апеляційної інстанції ще під час попереднього апеляційного перегляду дійшов висновку про незаконність рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 26 сесії 05 скликання від 19 травня 2009 року. Отже, заявлений першим заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області позов є обґрунтованим, з чим також погодився і суд касаційної інстанції.
Разом з тим, під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача Крюківщинської сільської ради подано заяву про застосування позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частини 1,5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, згідно з частинами 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Строк позовної давності за позовом, пред`явленим в інтересах держави, може починатись лише з одного моменту - дати реальної обізнаності (або можливості бути обізнаним) уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, який реалізує відповідне цивільне право, про наявність порушення права держави, та про особу порушника,
Обізнаність будь-якої іншої особи або органу про наявність порушення прав держави не може свідчити про початок перебігу строку позовної давності, оскільки останні не мають права на позов у його матеріальному розумінні та не можуть звернутись до суду з метою відновлення чи захисту порушеного цивільного права держави або її законного інтересу.
Судом першої інстанції не було враховано, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, оскільки останній, згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України, є лише правопосвідчувальним документом.
При цьому, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постановах у справі № 469/1203/15-ц від 22 травня 2018 року, у справі №372/1387/13-ц від 06 червня 2018 року, у справі № 697/2751/14-ц від 20 червня 2018 року, строк позовної давності має відліковуватися не з моменту винесення органом державної влади розпоряджень, що порушують права позивача, а з моменту, коли дані про порушення були або об`єктивно могли бути виявлені; у органів виконавчої влади відсутня законодавча можливість самостійного встановлення факту порушення інтересів держави, у зв`язку із чим вказане у позові порушення вимог законодавства і на даний час залишається не усунутим.
Також колегія апеляційного суду враховує наведену позивачем обставину, що Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство», які визначені прокурором у якості позивача не були учасниками спірних правовідносин щодо передачі у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення та подальшого її відчуження на підставі цивільно-правових угод.
Крім того, доказів інформування Крюківщинською сільською радою Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» про передачу спірної землі у приватну власність відповідачами не було надано та матеріали справи таких доказів не містять.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 22 січня 2019 року у справі №916/400/16, в контексті позовної давності можливість довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, слід розуміти, як передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Отже, Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство», не мало можливості та повноважень самостійно дізнатися про порушення інтересів держави, які стали підставою для звернення до суду прокурора у цій справі, не інакше, як з часу виявлення порушення при перевірці лісових масивів на території Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району та моніторингу кадастрової карти України (інформаційний лист № 02-733 від 18 вересня 2017 року міститься в матеріалах справи (Т. 1, а.с. 18).
Перевіряючи дотримання позивачем строку позовної давності, колегія апеляційного суду встановила, що Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» довідалися про порушене право та особу яка його порушила, - 18 вересня 2017 року при перевірці лісових масивів на території Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району та моніторингу кадастрової карти України, про що ними було повідомлено суд.
В матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо інформування органом місцевого самоврядування законного власника/розпорядника спірної землі про розпорядження нею та оформлення на неї права приватної власності за першим набувачем чи про припинення речового права лісогосподарської установи на постійне користування землями державного лісового фонду.
Відповідачами заперечень та доказів у спростування часу обізнаності указаних органів у 2017 році не наведено.
Також, колегія апеляційного суду вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України 2004 року; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі №391/1217/14-ц (провадження № 61-11197сво18).
Як убачається із матеріалів справи, прокурор у цій справі пред`явив вимоги до Крюківщинської сільської ради про визнання недійсним її рішення, а також до відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування на користь
ДП «Київське лісове господарство» спірної земельної ділянки з володіння відповідачів.
Представник відповідача Крюківщинської сільської ради подав заяву про застосування позовної давності, тоді як інші відповідачі за вимогами, які заявлені до них, такої заяви до суду не подавали.
Таким чином, суд першої інстанції у порушення вищевказаних вимог закону застосував строк позовної давності у частині вимог прокурора до    ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , хоча останні з відповідною заявою про його застосування до суду не звертались.
Суд першої інстанції, застосовуючи строк позовної давності до вимог прокурора про визнання незаконним та скасування рішень Крюківщинської сільської ради, у порушення зазначених вище положень закону не звернув уваги на те, що належні та допустимі докази одержання прокурором спірних рішень сільської ради відсутні, тобто в останнього не було можливості дізнатися про порушене право держави на розпорядження спірними земельними ділянками. Ураховуючи викладене, обґрунтованими є доводи прокурора про те, що він довідався про порушення прав держави у 2017 році, унаслідок чого строк позовної давності ним не пропущено.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Таким чином, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, яким визнати незаконним та скасувати рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 26 сесії 5 скликання від 19 травня 2009 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності серія ЯД № 924053 на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1805 га, за кадастровим номером 3222484001:01:008:0192, що розташована у с. Крюківщина, Києво-Святошинського району, Київської області та витребувати на користь Державного підприємства «Київське лісове господарство» з чужого незаконного володіння: ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 3222484001:01:008:0192 загальною площею 0,1805 га, яка розташована в адміністративних межах  Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачем у суді першої інстанції було заявлено дві вимоги, а саме майнового та не майнового характеру та сплачено 3 524 грн (1762+1762) судового збору відповідно до наявного у справі платіжного доручення (а.с. 46), за розгляд справи у суді апеляційної інстанції  позивачем було сплачено - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а саме 5 286 грн (3 524*1,5) платіжне доручення міститься на (а.с. 211), за розгляд справи у суді касаційної інстанції  позивачем було сплачено - 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а саме: 7 048 грн, платіжне доручення міститься на (Т. 2, а.с. 118).
Оскільки колегією апеляційного суду позов задоволено в повному обсязі, судові витрати за розгляд справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанції підлягають стягненню за вимогу майнового характеру з відповідача ОСОБА_3 на користь Прокуратури Київської області в сумі 7 929 грн (1762+2643+3524) та за вимогу не майнового характеру підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій з відповідачів Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та ОСОБА_1 на користь Прокуратури Київської області у розмірі по 3964,50 грн.
 
            Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Прокуратури Київської області задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Позов Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення і витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 26 сесії 5 скликання від 19 травня 2009 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності серія ЯД № 924053 на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1805 га, за кадастровим номером 3222484001:01:008:0192, що розташована у с. Крюківщина, Києво-Святошинського району, Київської області.
 Витребувати на користь Державного підприємства «Київське лісове господарство» з чужого незаконного володіння: ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 3222484001:01:008:0192 загальною площею 0,1805 га, яка розташована в адміністративних межах  Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Прокуратури Київської області (ЄДРПОУ 02909996) витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 929 (сім тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять) грн.
Стягнути з Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (ЄДРПОУ 04358566) та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Прокуратури Київської області (ЄДРПОУ 02909996) витрати по сплаті судового збору у розмірі по 3 964 (три тисячі дев`ятсот шістдесят чотири) грн 50 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 вересня 2021 року.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана

Судді                                                                             К.П. Приходько

                                                                                       С.О. Журба