Справа № 133/429/19
Провадження № 22-ц/801/1671/2021
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Проць В. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року	Справа № 133/429/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Ковальчука О. В.,
суддів :                         Сала Т. Б, Денишенко Т. О.,
за участі секретаря         Ліннік Я. С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до Сестринівської сільської ради Козятинського району Вінницької області про визнання права на спадщину,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 28 березня 2019 року у м. Козятині суддею цього суду Процем В. А.,

В С Т А Н О В И В:

 
В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сестринівської сільської ради Козятинського району Вінницької області про визнання права на спадщину, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається зокрема з права на земельну частку (пай), площею 3, 68 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на території Сестринівської сільської ради Козятинського району Вінницької області.
Позивач є єдиним спадкоємцем до майна померлого та прийняв спадщину протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, проте отримати свідоцтво про право на спадщину не може у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Пославшись на викладене та на те, що його право на спадкове майно ніхто не оспорює, але і не визнає, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на земельну частку (пай), площею 3, 68 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована на території Сестринівської сільської ради Козятинського району і належала померлому на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0303867, виданого на підставі рішення Козятинської РДА Вінницької області від 24 грудня 1996 року №502, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 06 лютого 1997 року за №346.
14 березня 2019 року Сестринівською сільською радою Козятинського району Вінницької області подано до суду першої інстанції заяву про визнання позову в повному обсязі (а. с. 28).
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2019 року прийнято визнання позову відповідачем, позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право на спадщину в порядку спадкування за законом, а саме, на право на земельну частку (пай), площею 3, 68 в умовних кадастрових гектарах, яка знаходиться на території Сестринівської сільської ради Козятинського району Вінницької області, право на яку належало його батьку - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0303867, виданого на підставі рішення Козятинської РДА Вінницької області від 24 грудня 1996 року №502, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 06 лютого 1997 року за № 346. 
Особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 30 червня 2021 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що цим рішенням порушуються його права як єдиного спадкоємця за заповітом від 06 липня 1994 року до майна померлого ОСОБА_3 , та під час ухвалення рішення судом неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а тому просив вказане рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
За приписами ч. ч. 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, згідно з ч. 2 наведеної норми процесуального права до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.
В судове засідання, призначене в суді першої інстанції, Сестринівська сільська рада Козятинського району Вінницької області не направила свого представника, водночас у заяві про визнання позову просила проводити розгляд справи без її участі.
Колегія суддів звертає увагу, що ухвалення судового рішення про задоволення позову в порядку, визначеному статтею 206 ЦПК України, за заявою відповідача, поданою поза межами судового засідання, без встановлення особи заявника, не роз`яснивши наслідки визнання позову у цивільному судочинстві, суперечить положенням процесуального закону, отже, в силу статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен здійснити розгляд справи, встановиш усі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного суду у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 766/22622/18.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив лише з визнання позову відповідачем та жодних обставин справи не встановлював, що призвело до порушення вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України щодо неможливості прийняття судом визнання позову, яке суперечить закону та/або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_3 (а. с. 7).
06 липня 1994 року секретарем виконавчого комітету Сестринівської сільської ради Козятинського району Вінницької області посвідчено заповіт ОСОБА_3 , який на випадок своєї смерті усе своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все, що на день його смерті буде належати і на що він за законом матиме право, зокрема і належне йому домоволодіння, він заповідає своєму сину ОСОБА_2 , який проживає в АДРЕСА_2 (а. с. 48).
12 травня 1997 року в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 17 про те, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Сестринівка Козятинського району Вінницької області, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (а. с. 48).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого повторно 14 березня 2018 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).
11 березня 1998 року державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу, номер у спадковому реєстрі - 65797229, номер у нотаріуса - 106/1998, до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60109227 від 05 травня 2020 року. З цього витягу вбачається, що спадкоємцем ОСОБА_3 є його син - ОСОБА_2 , спадкове майно - право на земельну частку (пай). 
Крім того, 11 березня 1998 року державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у якому посвідчено, що на підставі заповіту від 06 липня 1994 року спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з цілого жилого будинку з прибудовами до нього, розташованого в АДРЕСА_1 (а. с. 49).
12 грудня 2018 року Сестринівською сільською радою Козятинського району Вінницької області видано довідку № 834 про те, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та проживав разом з сином ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10).
12 грудня 2018 року Сестринівською сільською радою Козятинського району Вінницької області видано довідку № 835 про те, що ОСОБА_1 дійсно фактично прийняв спадщину в 6-ти місячний строк після смерті свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та вступив в управління та володіння майном померлого і розпорядився ним (а. с. 11). 
11 січня 2019 року відділом у Козятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надано лист № 0-2-0.23-6/107-19 про те, що ОСОБА_3 дійсно набув право на земельну частку (пай) площею 3,68 в умовних кадастрових гектарах на території Сестринівської сільської ради Козятинського району Вінницької області, на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0303867, виданого на підставі рішення Козятинської РДА Вінницької області від 24 грудня 1996 року №502, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 06 лютого 1997 року за № 346 (а. с. 12). 
13 лютого 2019 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Барською І. О. надано ОСОБА_1 лист № 71/01-16 про те, що його батько ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя заповіт не складав та він є спадкоємцем з законом першої черги. Проте, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на земельну частку (пай), розташовану на території Сестринівської сільської ради Козятинського району Вінницької області, яка залишилась у спадок після батька, тому спадкоємцю необхідно звернутися до суду для оформлення в судовому порядку свого права на спадщину (а. с. 31). 
22 лютого 2019 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Свідерською О. В. надано лист № 123/01-16 про те, що нею спадкова справа щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилась (а. с. 27).
05 березня 2019 року Козятинська державна нотаріальна контора Вінницької області на запит від 21 лютого 2019 року надала відповідь за № 232/01-16 про те, що спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилась (а. с. 32). 
14 березня 2019 року приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Барською І. О. надано відповідь за № 101/01-16 на запит міського суду, у якій зазначено, що нею спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась, заяв про прийняття спадщини після його смерті не надходило (а. с. 29). 
Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР).
За приписами ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).
Положеннями ст. 549 ЦК УРСР встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Частиною 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України встановлено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).
Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
За приписами ч. 1 та 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Статтею 1296 ЦК України визначено право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
За змістом ч. 1 п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
На підставі ч. 1 ст. 68 цього Закону нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.
За приписами п. 108, п. 109 Глави 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 18/5 від 14 червня 1994 року, чинної на час відкриття спадщини, на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. При цьому в кожному свідоцтві зазначається все спадкове майно і перелічуються всі спадкоємці та визначається частка спадщини спадкоємця, якому видається свідоцтво про право на спадщину. Якщо свідоцтво про право на спадщину видається державним нотаріусом не на всю спадщину, в тексті його зазначається, яка частка спадщини залишається відкритою. 
Відповідно до п.п. 4.12 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, чинного на час розгляду справи судом першої інстанції (далі - Порядок), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.
Згідно з п.п. 4.14 і п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (п. п. 4.18 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку).
За змістом Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв`язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.
Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону.
У абз. 4 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 32-1 цього Закону.
За приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування».
Повноваження сільських, селищних, міських рад визначені у положеннях Глави 1 Розділу ІІ Закону України «Про місцеве самоврядування», зі змісту яких вбачається, що Сестринівська сільська рада Козятинського району Вінницької області, як окремий суб`єкт владних повноважень, не наділена повноваженнями щодо реєстрації нерухомого майна.
Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 2 ст. 48 ЦПК України відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.
Аналогічні роз`яснення містить п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.71)).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. ч. 1, 3 статті 51 ЦПК України).
Відповідно до статті 175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд, згідно вимог статті 197 ЦПК України - вирішити питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача.
Згідно з частинами першою, шостою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
Отже, апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, а є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.39); від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (п.75); від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.74)).
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц).
За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.
На підставі викладеного та встановлених у справі обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав та обов`язків спадкоємців майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а доказів, що між позивачем та Сестринівською сільською радою Козятинського району Вінницької області існує спір з приводу спадкового майна матеріали справи не містять, отже позов подано до неналежного відповідача.
За таких обставин, оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на склад учасників у справі, не роз`яснив позивачу право на залучення співвідповідача та уточнення позовних вимог, отже рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2019 року підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За таких обставин, у зв`язку з задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне судовий збір в розмірі 1362, 00 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги, стягнути з позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  задовольнити, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1  до Сестринівської сільської ради Козятинського району Вінницької області про визнання права на спадщину. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) на користь  ОСОБА_2  (РНОКПП - НОМЕР_5 ) судовий збір в розмірі 1362, 00 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук
Судді : Т. Б. Сало
Т. О. Денишенко

Повний текст постанови виготовлено 17 серпня 2021 року.