ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5482/21 Справа № 204/3262/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мащук В. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Продан Олени Григорівни, треті особи — ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и л а:

       У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з, уточненим 11 лютого 2020 року, позовом до приватного нотаріуса Продан О.Г. (далі — ПН ОСОБА_5 ), треті особи — ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, мотивуючи його тим, що у 1977 році ВО «Південмаш» працівнику ОСОБА_6 була надана чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 на сім`ю - дружину ОСОБА_7 та двох синів – ОСОБА_4 , 1952 року народження, та ОСОБА_8 , 1957 року народження, (його батька). У 1981 році ОСОБА_4 одружився та перейшов жити до дружини, але з квартири не виписувався і користувався своєю кімнатою. У 1995 році у останнього народилась дочка і він витребував виділу своєї частки шляхом розміну чотирикімнатної квартири. Він знайшов варіант обміну зазначеної квартири на однокімнатну для себе та з доплатою грошима для купівлі трикімнатної квартири для батьків та брата.
       Вказував, що 10 червня 1996 року квартира була приватизована на чотирьох осіб. Всі нотаріальні дії з купівлі-продажу квартири проводив ОСОБА_4 , будучи зацікавленим в отриманні окремої квартири. В один день — 20 червня 1996 року, ПН ОСОБА_5 було складено три договори і посвідчені в одній послідовності: №4369 (чотирикімнатна квартира) - продавці: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , рокупець: ОСОБА_9 ; №4370 (однокімнатна квартира) - продавець ОСОБА_9 , покупець: ОСОБА_4 ; №4371 (трикімнатна квартира) - продавці: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , покупець: ОСОБА_6 . 
       Зазначав, що під час укладання договорів йому було шість років, а від його матері всі обставини розміну квартир приховали. Батька умовили розірвати шлюб з матір`ю, щоб не реєструвати її у новій квартирі АДРЕСА_2 . Шлюб між батьками було розірвано 26 червня 1996 року, а 28 червня 1996 року в квартирі на особистий рахунок зареєстровані - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , його батько.
       Після смерті діда, ОСОБА_6 , він у 2014 році звернувся до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області з проханням отримати копії договорів, але йому було відмовлено. Лише у 2018 році у слідчого Чечелівського відділення поліції він отримав копії договорів. Саме тоді ним було виявлено, що в договорі купівлі трикімнатної квартири підпис покупця ОСОБА_6 зроблено не власноручно ним, а сторонньою невизначеною особою. Складений договір №4371 не може бути дійсним, бо згідно ст.44 ЦК УРСР 1963 року письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.
       Посилаючись на те, що при складанні договору №4371 не було включено до складу покупців його батька, а договір оформлено лише на одного ОСОБА_6 , що позбавило його майнових прав, з врахуванням того, що факт підписання договору іншою особою є свідоцтвом того, що ОСОБА_6 не мав волевиявлення бути єдиним власником квартири, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір №4371 від 20 червня 1996 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 27 жовтня 2012 року; встановити факт, що квартира АДРЕСА_2 перейшла у спільну сумісну власність в рівних долях ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
       Заочним рішення Красногвардійського районного суду  м.Дніпропетровська від 18 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Красногвардійського районного суду  м.Дніпропетровська від 18 березня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки підпис належить не ОСОБА_6 , а іншій, невстановленій особі. Саме ПН ОСОБА_5 , яка нотаріально посвідчувала оспорюваний ним договір, є особою, яка порушила його права, які підлягають судовому захисту. 
       11 червня 2021 року ОСОБА_4 , третя особа по справі, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував, що доводи апеляційної скарги є надуманими. 
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що відповідно до договору купівлі–продажу квартири від 20 червня 1996 року, посвідченого ПН ДМНО Продан О.Г., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 продали ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 , договір зареєстровано в реєстрі за №4369 (а.с.4).
       Відповідно до договору купівлі–продажу квартири від 20 червня 1996 року, посвідченого ПН ДМНО Продан О.Г., ОСОБА_9 продала ОСОБА_4 квартиру, розташовану в АДРЕСА_3 , договір зареєстровано в реєстрі за №4370 (а.с.5).
       Відповідно до договору купівлі–продажу квартири від 20 червня 1996 року, посвідченого ПН ДМНО Продан О.Г., ОСОБА_6 купив у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , договір зареєстровано в реєстрі за №4371 (а.с.6,7)
        ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином – ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.12).
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, про що зроблено відповідний актовий запис №4803 (а.с.10,116).
        ОСОБА_7 постійно мешкала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 28 червня 1996 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).
       Відповідно до довідки №373 КЖЕП «Південне» ДМР ЖЕК №3, ОСОБА_8 постійно мешкав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 28 червня 1996 року і до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).
        ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином – ОСОБА_8 , ОСОБА_10 (а.с.13).
       Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що зроблено запис №401 (а.с.115).
        ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що зроблено запис №7937 (а.с.117).
       Відповідно до заповіту, складеного 23 листопада 2009 року та посвідченого нотаріусом ДМНО Прийдак Ю.М., ОСОБА_6 , мешкаючий в АДРЕСА_4 , заповів усе, що буде йому належати на день смерті ОСОБА_4 (а.с.118).
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2015 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа – КП «Жилсервіс–1», про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна задоволено частково. Встановлено факт шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1990 року по 05 травня 2000 року (а.с.122).
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2015 року рішення Красногвардійського районного від 17 червня 2015 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.123).
       Відповідно до інформації КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 24 вересня 2014 року №10612, в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_5 , містяться відомості про право власності на 1/4 частину квартири за гр. ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1996 року, виданого виробничим об`єднанням Південний машинобудівний завод, згідно з розпорядженням №664-96, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записане в реєстрову книгу №267п за реєстровим №7. В подальшому, за договором купівлі–продажу від 20 червня 1996 року квартира була відчужена та перейшла у власність іншій особі (а.с.15).
       Станом на 19 жовтня 2009 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано: 1/2 частина за ОСОБА_11 (на російській мові за даними правовстановлюючого документа); 1/2 частина за ОСОБА_12 (на російській мові за даними правовстановлюючого документа), на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 червня 1994 року, виданого виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод», згідно з розпорядженням № 5242 (а.с.16).
       Відповідно до листа Шевченківського відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 12 вересня 2019 року, ОСОБА_1 повідомлено, що почеркознавча експертиза у кримінальному провадженні №42016041690000138 буде проведено після отримання документів (а.с.74).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
       У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
       Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
       Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18).
       Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.        
       Одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.
       Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
       Позивач просить визнати недійсний договір №4371 від 20 червня 1996 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , сторонами якого були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (продавці) та ОСОБА_6 (покупець). 
       З огляду на викладене, спірні правовідносини виникли у позивача із сторонами договору купівлі-продажу квартири, а не з приватним нотаріусом, який посвідчував його. 
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року в справі №325/1141/18 (провадження №61-5045св19) вказано, що «у порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення».
       Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
       Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком.
       Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
       Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
       За теоретичним визначенням «відповідач» – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
       Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
       Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, – належного відповідача.
       Отже, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
       З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
       Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Матеріали справи не містять підтвердження залучення сторін оспорюваного правочину у якості співвідповідачів у цій справі. При цьому суд апеляційної інстанції відповідно до основних принципів цивільного процесу та наданих чинним ЦПК України повноважень, не має права залучати співвідповідачів на стадії апеляційного провадження.
       Ураховуючи викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що саме ПН ДМНО Продан О.Г., яка нотаріально посвідчувала оспорюваний позивачем договір купівлі-пролажу, є належними відповідачем у справі.
       З огляду на незаявлення позовних вимог до сторін оспорюваного правочину, які є належним відповідачами в указаній справі, суд позбавлений можливості вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішення питання про їх задоволення, оскільки без залучення належного відповідача позовні вимоги не можуть бути вирішені.
       Таким чином, установивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд першої інстанцій, дійшов правильного висновку про відмову у задоволення позову.
       При цьому колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову до належних відповідачів за своїми позовними вимогами.
       Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

       Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2021 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.