УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 165/13/19
провадження № 51-3376ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 16 лютого 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року в межах кримінального провадження
№ 12018030050001493 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Верба Володимир-Волинського району Волинської області, мешканця
АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Встановлені обставини
Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 16 лютого
2021 року ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК (в редакції Закону від 8 квітня 2014 року) у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 8 квітня 2021 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вищевказане рішення місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишив без задоволення, а ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 16 лютого 2021 року – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі потерпіла просить переглянути ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 16 лютого 2021 року й Волинського апеляційного суду від 8 квітня 2021 року в касаційному порядку через істотні порушення судами вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що дії ОСОБА_5 помилково кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК, оскільки, на її думку, він фактично вчинив злочин, передбачений  ст. 296 КК. Також зазначає, що місцевий суд належним чином
не провів судовий розгляд; підозрюваний та його захисник постійно не з`являвся в судові засідання, чим умисно затягувався розгляд кримінального провадження, що свідчить про незаконність звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до ст. 49 КК. Потерпіла
не погоджується із залишенням її цивільного позову без розгляду. Вважає, що вказані порушення залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції.
Мотиви Верховного Суду
Доводи потерпілої щодо порушення судами попередніх інстанцій вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.
Положеннями ст. 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом
не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
При цьому необхідно зауважити, що застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.
Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК. Зокрема, ч. 2 ст. 285 КПК зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.
Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 КК, ч. 1 ст. 285 КПК), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.
Згідно з ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Зазначені вище нормативні положення є імперативними та спрямовані на реалізацію вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК), а також засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених кримінальним процесуальним законом (ч. 1 ст. 26 КПК).
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Місцевий суд, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК, відповідно до вимог ч. 3 ст. 288 цього Кодексу своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.
Як вбачається з копій оскаржуваних судових рішень, під час здійснення судового провадження обвинувачений та його захисник звернулися до місцевого суду з клопотаннями про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК, оскільки з часу вчинення інкримінованого йому злочину минуло 2 роки.
Місцевий суд відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК невідкладно розглянув заявлені клопотання; встановив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, який відповідно до ст. 12 КК (в редакції Закону
від 15 листопада 2014 року) є злочином невеликої тяжкості і згідно з п. 2 ч. 1
ст. 49 цього Кодексу (в редакції Закону від 8 липня 2014 року) з часу його скоєння
(16 грудня 2018 року) по час розгляду судом кримінального провадження (16 лютого 2021 року) минуло більше двох років; строк давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчився і матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності переривався або зупинявся відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 280 та
ч. 1 ст. 335 КПК, а тому обґрунтовано дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу та залишив цивільний позов ОСОБА_4 без розгляду, що згідно з ч. 7 ст. 128 цього Кодексу
не позбавило права потерпілу пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Така позиція узгоджується із судовою практикою застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, відображеної в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від
31 березня 1989 року, а також із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 17 і 24 травня 2018 року у справах № 445/1569/15-к та № 531/2332/14-к відповідно.
Доводи потерпілої аналогічні за змістом доводам її апеляційної скарги, які належним чином відповідно до ст. 404 КПК перевірив апеляційний суд та вмотивовано відмовив у її задоволенні, з чим погоджується і колегія суддів.
Наведені висновки судів нижчестоящих інстанцій відповідають вимогам КПК та повною мірою узгоджуються з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульованим у справі № 328/1109/19, згідно з яким: особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Щодо доводів потерпілої стосовно необхідності кваліфікації дій ОСОБА_5 за
ст. 296 КК, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК розгляд кримінального провадження проводиться судом лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Разом з тим, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Із системного аналізу статей 36, 337, 338 КПК вбачається, що зміна обвинувачення                  в суді є правом прокурора.
З копії ухвали місцевого суду видно, що під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК прокурор
не змінював.
Так як потерпіла в апеляційній скарзі просила погіршити становище ОСОБА_5 ,
а прокурор зміни в обвинувачення і додаткове обвинувачення не вносив, то суд
не вправі був вийти за межі пред`явленого обвинувачення та інкримінувати
ОСОБА_5 злочин, передбачений ст. 296 КК, оскільки в такому випадку відбулося би погіршення його становища.
Відповідно до положень ст. 433 КПК суд касаційної інстанції є судом права і переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Оскільки інших доводів щодо незаконності оскаржуваних судових рішень потерпіла в касаційній скарзі не навела, а з огляду на наведені у касаційній  скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області
від 16 лютого 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 8 квітня
2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3