ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року	Львів	Справа № 140/2520/21 пров. № А/857/12421/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 20 травня 2021 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Луцьк судом у складі головуючого судді Каленюк Ж.В., дата складення повного тексту рішення не зазначена) у справі №140/2520/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області  про  визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, суд -  
В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
 В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила:
визнати протиправним та скасувати рішення від 11 лютого 2021 року №032350011683 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років; 
зобов`язати відповідача призначити їй пенсію за вислугу років з 04 лютого 2021 року відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (у редакції до внесення змін Законами України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення”, від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України”), зарахувавши до стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи на посаді фельдшера Луцького приймальника-розподільника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 16 березня 2000 року по 30 квітня 2002 року, а також в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” період роботи на посаді сестри медичної (палатної) ліжок інтенсивної терапії хірургічного відділення Комунального підприємства “Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр” Волинської обласної ради з 11 жовтня 2017 року по 31 травня 2020 року і періоди відпусток по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 30 травня 2004 року по 29 січня 2007 року та з 09 березня 2008 року по 30 листопада 2010 року.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду  від 20 травня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На обґрунтування апеляційних вимог позивач посилається на те, що пункт “е” статті 55 Закону №1788-ХІІ встановлює право працівників охорони здоров`я на пенсію за вислугу років незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Позивач, покликаючись на положення Переліку закладів і установ №909, статтю 60 Закону №1788-ХІІ, вважає, що її стаж роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, становить не менше 35 років 08 місяців 21 день: 2 роки 01 місяць 15 днів (з 16 березня 2000 року по 30 квітня 2002 року) на посаді фельдшера Луцького приймальника-розподільника;  33 роки 07 місяців 06 днів (з 13 серпня 2003 року по 31 травня 2020 року) на посадах сестри медичної у Волинському обласному територіальному медичному протитуберкульозному об`єднанні (реорганізовано у Комунальне підприємство “Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр” Волинської обласної ради; далі - КП “Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр”), з яких 16 років 09 місяців 18 днів зараховується у подвійному розмірі. Вказує, що оскільки посада фельдшера віднесена до номенклатури спеціальностей середніх медичних працівників, то незалежно від підпорядкування установи, його обов`язки як працівника охорони здоров`я однакові. Також зазначає, що у період роботи в Обласному медичному об`єднанні, КП “Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр”  вона виконувала безпосереднє обслуговування хворих у туберкульозних закладах за професією, посадою сестри медичної палатної відділення анестезіології та реанімації, сестри медичної палатної відділення анестезіології та інтенсивної терапії, сестри медичної палатної ліжок інтенсивної терапії хірургічного відділення, що передбачені Списком №2, тому стаж підлягає зарахуванню у подвійному розмірі. Не підлягає зменшенню тривалість трудового стажу у періоди відпусток по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку, які також мають бути зараховані у подвійному розмірі.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4      статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України      (далі      КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду  скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду направлені  позивачу засобами поштового зв`язку, що  підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

 ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
04 лютого 2021 року позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі пункту “е” статті 55 Закону №1788-ХІІ (а.с.31). Як видно із розписки-повідомлення (а.с.32), до заяви позивач додала, зокрема, трудову книжку НОМЕР_1 , документи про освіту (диплом НОМЕР_2 ), довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 23 лютого 2021 року №7/39, довідку від 02 жовтня 2020 року №1099/1.6/2-20, що визначає право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років для окремих категорій працівників.
Листом від 19 лютого 2021 року №1658/03-21 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило позивача про прийняття рішення від 11 лютого 2021 року №03235001163 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту 2-1 розділу розділу XV “Прикінцеві положення” Закону №1058-IV з підстав відсутності  необхідного спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців станом на 11 жовтня 2017 року (а.с.7-8). Відповідач вказав, що страховий стаж позивача для визначення права на пенсію становить 29 років 07 місяців 04 дні, а стаж, що дає право на пенсію за вислугу років, станом на 11 жовтня 2017 року складає - 22 роки 11 місяців 09 днів. При цьому період роботи на посаді фельдшера Луцького приймальника-розподільника не враховано до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки цей заклад не передбачений Переліком закладів та установ №909; чинним законодавством не передбачено зарахування відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до стажу, який дає право на призначення пенсії, у подвійному розмірі, а тому ці періоди відпусток враховано за фактичною тривалістю. 
Листом ГУ ПФУ у Волинській області від 18 березня 2021 року №2228-1839/Г-02/8-0300/21 на звернення ОСОБА_1 повторно повідомлено про підстави прийнятого рішення за заявою позивача про призначення пенсії (а.с.37-38).
Як видно із розрахунку стажу ОСОБА_1 для призначення пенсії за віком, відповідачем не враховано до спеціального стажу період роботи фельдшера Луцького приймальника-розподільника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 16 березня 2000 року по 30 квітня 2002 року (2 роки 01 місяць 15 днів), період роботи в КП “Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр” на посаді сестри медичної палатної відділення анестезіології та інтенсивної терапії, сестри медичної палатної ліжок інтенсивної терапії хірургічного відділення з 12 жовтня 2017 року по 31 травня 2020 року в подвійному розмірі, а періоди відпусток по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку (з 30 травня 2004 року по 29 січня 2001 року 09 березня 2008 року по 30 листопада 2010 року) зараховано за фактичною тривалістю (в одинарному розмірі) (а.с.29-30).
Не погоджуючись із рішенням відповідача,  позивач звернулася до суду із цим позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що пільги, передбачені статтею 60 Закону №1788-ХІІ, стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах, вказаних у цій статті, тому, на думку суду, період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2019 року у справі №314/404/17. З урахуванням наведеного не має підстав для зарахування позивачу у подвійному розмірі періоду, щодо якого виник спір.
Разом з тим, з урахуванням стажу на посаді фельдшера Луцького приймальника-розподільника (2 роки 01 місяць 15 днів) та безспірного стажу (22 роки 11 місяців 15 днів) у позивача на станом 11 жовтня 2017 року недостатньо стажу для призначення пенсії за вислугу років  на підставі пункту “е” статті 55 Закону №1788-ХІІ. Підстави для зарахування періоду роботи позивача з 12 жовтня 2017 року по 31 травня 2020 року до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до викладених вище у цьому рішенні висновків суду про призначення такого виду пенсії особам, стосовно яких станом на 11 жовтня 2017 року виконуються вимоги щодо вислуги років, відсутні. Отже, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 11 лютого 2021 року №032350011683 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, що прийняте у зв`язку із відсутністю необхідного стажу, який дає право на пенсію за вислугу років (25 років станом на 01 квітня 2015 року, або не менше 25 років 6 місяців станом на 01 січня 2016 року, чи не менше 26 років 6 місяців станом на 11 жовтня 2017 року).

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 52 Закону №1788-ХІІ обумовлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я відповідно до пункту “е” статті 55.
Пунктом “е” статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону до 01 квітня 2015 року) установлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники  освіти,  охорони здоров`я та  соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” (далі - Закон №213-VІІІ) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено у новій редакції, у тому числі і пункт “е”,  за змістом якого право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. Ці зміни набрали чинності з 01 квітня 2015 року.
Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” (набрав чинності 01 січня 2016 року; далі - Закон №911-VІІІ) у пункті “е” статті 55 Закону №1788-ХІІ в абзаці першому слова “незалежно від віку” замінено словами та цифрами “після досягнення 55 років і”. Також пункт доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим, які визначають умови виходи на пенсію за вислугу років до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 у справі №1-13/2018 (1844/16, 3011/16) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту “а” статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами №213-VIII, №911-VIII.
Пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 встановлено, що положення пункту “а” статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами №213-VIII, №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як наслідок приведена норма ст. 55 Закону №1788-XII підлягає застосуванню з 04.06.2019 року в редакції яка діяла до змін внесених законами №213-VIII, №911-VIII, яка передбачає, що  право на пенсію за вислугу років мають працівники  освіти,  охорони здоров`я та  соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Разом з тим, Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”  (далі - Закон №2148-VIII; набрав чинності 11 жовтня 2017 року) розділ ХV “Прикінцеві положення” Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV доповнено пунктом 2-1, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України “Про пенсійне забезпечення”.
Також Законом №2148-VIII абзац другий пункту 16 розділу ХV “Прикінцеві положення” Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV викладено в такій редакції: “Положення Закону України “Про пенсійне забезпечення” застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії”.
На переконання колегії суддів вказаною нормою  лише збережено  гарантії певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII мають всі підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону  «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII. 
За таких умов, особа, яка станом на момент звернення до органів пенсійного фонду  має  від 25 до 30 років спеціального стажу роботи  має право на обчислення з 04.06.2019року року її  спеціального стажу відповідно до положень ст. 55 Закону №1788-XII в редакції яка діяла до змін внесених законами №213-VIII, №911-VIII. 
Як наслідок обчислення  відповідачем  стажу, що дає позивачу право на  пенсію за вислугу років лише по дату 11.10.2017 року є безпідставним.
Окрім того, зі змісту пункту “е” статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»      убачається, що законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, посад у закладах й установах охорони здоров`я, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за п. «е»      статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Постановою КМ України N 909 від 4 листопада 1993 р. затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад,  робота на яких дає право на  пенсію за вислугу років. 
Розділом 2 “Охорона здоров`я” Переліку закладів і установ №909 визначено такі посади: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) та заклади і установи: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.
Відповідно до примітки 2 Переліку закладів та установ №909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Досліджуючи доводи  позивача на предмет протиправної відмови йому у зарахуванні періоду роботи з 16 березня 2000 року по 30 квітня 2002 року (2 роки 01 місяць 15 днів) на посаді фельдшера Луцького приймальника-розподільника не зарахував до спеціального стажу у зв`язку із відсутністю такого виду закладу у Переліку закладів і установ №909 (розділ 2), то колегія суддів зазначає таке.
Відповідач не оспорює той факт, що позивач у період з 16 березня 2000 року по 30 квітня 2002 року працювала фельдшером, тобто належала до середнього медичного персоналу.  
Водночас у Переліку закладів і установ №909 (розділ 2) відсутній такий заклад як приймальник-розподільник Міністерства внутрішніх справ України (МВС України).
Право на набуття пенсії за вислугу років, передбаченої пунктом “е” статті 55 Закону №1788-ХІІ, пов`язане не тільки з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а й з посадою, яку обіймає працівник, - лікарі та середній медичний персонал.
Зі змісту листа Департаменту з питань режиму та службової діяльності МВС України від 19 березня 2021 року №Г-6249/11 (а.с.45) на звернення ОСОБА_1 повідомлено, що за інформацією Департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС України у 2000-2002 роках заклади охорони здоров`я  МВС України входили до складу управлінь та головних управлінь МВС України. Наказом МВС України від 24 лютого 2001 року №159 (втратив чинність згідно з наказом від 04 листопада 2003 року №1296) затверджено Перелік закладів охорони здоров`я системи  МВС України (а.с.46). У примітці 5 Переліку зазначено, що для надання стаціонарної та амбулаторної медичної допомоги курсантам, слухачам навчальних закладів, особам, які утримуються в ізоляторі для тимчасового утримання, приймальнику-розподільнику, спеціальному приймальнику, у структурі відповідних закладів можуть створюватися медичні частини, лікарські та фельдшерські здоровпункти. Фельдшерські здоровпункти віднесено до амбулаторно-поліклінічних закладів охорони здоров`я МВС України. 
У Переліку закладів і установ №909 значаться амбулаторно-поліклінічні заклади, робота на посадах середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посади) у яких дає право на пенсію за вислугу років. При цьому відповідно до примітки 2 Переліку закладів і установ №909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої  належності закладів і установ. 
З огляду на наведене, враховуючи займану посаду (фельдшер), що належить до посад середнього медичного персоналу, та виконувану функцію, яка покладається на фельдшерські здоровпункти, які є амбулаторно-поліклінічними закладами охорони здоров`я МВС України,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами позивача про наявність підстав для зарахування періоду роботи позивача на посаді фельдшера Луцького приймальника-розподільника з 16 березня 2000 року по 30 квітня 2002 року (2 роки 01 місяць 15 днів) до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.
За наведених обставин вимога позивача про зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, періоду роботи на посаді фельдшера Луцького приймальника-розподільника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 16 березня 2000 року по 30 квітня 2002 року  в обсязі 2 роки 01 місяць 15 днів є такою що підлягає до задоволення.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги, які стосуються зобов`язання відповідача зарахувати в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” до стажу роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років  періоду відпусток по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 30 травня 2004 року по 29 січня 2007 року та з 09 березня 2008 року по 30 листопада 2010 року, то колегія суддів зазначає таке.
Частиною третьою     статті 56 Закону №1788-ХІІ передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зокрема, пунктом “ж” вказаної норми встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.
Згідно з частиною другою статті 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Отже, період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю, тобто вказаний період зараховується до роботи у сфері охорони здоров`я, який у свою чергу, зараховується у стаж роботи за вислугу років.
Водночас, пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах передбачено       статтею 60 Закону №1788-ХІІ. Зокрема, вказаною нормою        Закону №1788-ХІІ        передбачено, що робота в інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Статтею 21 КЗпП     України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством (стаття 30 КЗпП України).
Отже, робота в розумінні статей    21,   30 КЗпП України є виконання певних дій працівником в межах трудових правовідносин за трудовим договором.
Аналіз наведених норм прав свідчить про те, що пільги, передбачені   статтею 60 Закону №1788-ХІІ, стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах, вказаних у цій статті, тому, на думку суду, період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2019 року у справі №314/404/17, від 28 листопада 2019 року справа №349/422/16-а.
Відповідно до ч.5 та ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З урахуванням наведеного,  колегія суддів приходить до висновку, що підстав для зарахування позивачу у подвійному розмірі періоду перебування у відпустці по догляду за дітьми немає. Період  перебування позивача у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 30 травня 2004 року по 29 січня 2007 року та з 09 березня 2008 року по 30 листопада 2010 року зараховується до спеціального стажу роботи лише  в одинарному розмірі.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги, які стосуються зобов`язання відповідача зарахувати в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” періоду роботи на посаді сестри медичної (палатної) ліжок інтенсивної терапії хірургічного відділення Комунального підприємства “Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр” Волинської обласної ради з 11 жовтня 2017 року по 31 травня 2020 року, то колегією суддів враховано, що посада сестри медичної (палатної) ліжок інтенсивної терапії хірургічного відділення належить до посад середнього медичного персоналу.
Статтею 60 Закону №1788-ХІІ обумовлено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СЛІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Наказом Міністерства охорони здоров`я «Про регламен     тацію діяльності анестезіологічної служби України» № 303 від 08.10.1997 (далі - наказ № 303) анестезіологічна служба була реорганізована. У складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я були створені такі відділення (групи, палати): відділення анестезіології з ліжками та без ліжок для інтенсивної терапії; анестезіологічна група; відділення інтенсивної терапії загального профілю; відділення анестезіології з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії; вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.
Головним завданням при лікуванні тяжкохворих у палатах інтенсивної терапії - є відновлення і стабілізація діяльності життєво-важливих функцій організму, постійний моніторинг, профілактика та лікування ускладнень.
З наявної в матеріалах справи трудової книжки встановлено, що у період з 11 жовтня 2017 року по 31 травня 2020 року позивач працювала у Комунальному підприємстві “Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр” Волинської обласної ради на посаді сестри медичної (палатної) ліжок інтенсивної терапії хірургічного відділення. 
У листі Міністерства охорони здоров`я України від 30.05.2006 р. №10.03.68/936 зазначено, що періоди роботи на посадах медичних працівників у відділеннях анестезіології, у тому числі у палатах інтенсивної терапії, повинні зараховуватись до стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України, Пенсійного фонду України, Міністерства охорони здоров`я України від 02.08.2002 р. час роботи у відділеннях (групах) анестезіології та інтенсивної терапії та відділеннях інтенсивної терапії лікувальних закладів відповідно до      ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»      зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі, у зв`язку з тим, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.1997 р. №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії відповідно до переліку медичних спеціальностей, зареєстрованих ВООЗ, із збереженням функціональних повноважень відділень реанімації.
Відповідно до      статті 51 Закону № 1788      пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
З огляду на все вище зазначене, колегія суддів вважає, що позивач має право згідно зі      ст. 60 Закону №1788-XII      на зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі періоду його роботи з 11 жовтня 2017 року по 31 травня 2020 року. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17, яка з урахуванням ч.5 та ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» яка є обов`язковою для урахування іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відносно ж доводів апеляційної скарги щодо можливості зарахування періоду навчання позивачки у Ківерцівському медичному училищі до пільгового стажу для призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини четвертої      статті 24 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"      періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим   Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Перелік видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначено в      статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення".
Зокрема, згідно з пунктом "д" частини третьої вказаної статті до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Отже, зазначеною нормою передбачено зарахування часу навчання у перелічених навчальних закладах до загального стажу роботи.
Згідно із   ст. 38 Закону України «Про професійну-технічну освіту» від 10.02.1998 №             103/98-ВР      час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Судами встановлено, що позивач навчалася у Ківерцівському медичному училищі з 01.09.1997 по 06.03.2000 року (2 роки 6 місяців 6 днів) та здобула кваліфікацію фельдшера, що підтверджується записами трудової книжки та дипломом і вказане не оскаржується відповідачем.
Після закінчення навчання в межах строку, визначеного ст. 38 Закону України «Про професійну-технічну освіту» №103/98-ВР від 10.02.1998 позивач зарахована   16.03.2020 року на посаду фельдшера Луцького приймальника – розподільника.
На момент навчання позивача правовідносини у сфері освіти регулювалися            Законом Української      Радянської Соціалістичної Республіки «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-XII .
Отже, статус цього навчального закладу слід визначати з огляду на законодавство, що діяло на той час в тому числі і на час завершення навчання позивачем у вказаному освітньому закладі.
Згідно із      ст. 41 Закону Української      Радянської Соціалістичної Республіки    «Про освіту» професійно-технічними закладами освіти є:  професійно-технічне    училище,    професійно-художнє    училище, професійне  училище  соціальної  реабілітації,  училище агрофірма, училище-завод,  вище  професійне  училище,    навчально-виробничий центр,  центр  підготовки  і  перепідготовки  робітничих   кадрів, навчально-курсовий  комбінат,  інші  типи  закладів,  що   надають робітничу професію. Випускникам    професійно-технічних    закладів    освіти відповідно  до  їх  освітньо-кваліфікаційного  рівня  присвоюється кваліфікація  "кваліфікований  робітник"  з    набутої    професії відповідного розряду (категорії). 
Отже, професійно-технічна освіта мала на меті підготовку кваліфікованих робітників, до яких середній медичний персонал (фельдшери) не належать. 
Відповідно до ст. 43 цього ж Закону в редакції на дату вищими закладами освіти  є:  технікум  (училище),  коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.  Відповідно до статусу вищих  закладів  освіти  встановлено чотири рівні акредитації: перший рівень - технікум, училище,  інші  прирівняні  до  них вищі заклади освіти; другий рівень - коледж, інші прирівняні до нього вищі заклади освіти; третій і четвертий рівні (залежно від наслідків  акредитації) інститут, консерваторія, академія, університет. 
Вищі заклади  освіти  здійснюють  підготовку  фахівців  за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: молодший спеціаліст - забезпечують технікуми,  училища,  інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації; бакалавр - забезпечують коледжі,  інші  вищі  заклади  освіти другого рівня акредитації; спеціаліст, магістр  -  забезпечують  вищі  заклади   освіти третього і четвертого рівнів акредитації. 
З наведених норм законодавства колегія суддів дійшла висновку, що педагогічне училище не було закладом професійної (професійно-технічної) освіти, а на момент завершення навчання належало до вищих навчальних закладів. 
Оскільки позивач у спірний період часу навчалася у вищому навчальному закладі, а можливість зарахування часу навчання до трудового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, передбачена лише щодо професійно-технічних навчальних закладів, які готують робітників (ст. 38 Закону України «Про професійно-технічну освіту» від 10.02.1998 № 103/98-ВР), то вказаний період не зараховується до пільгового стажу позивача.
У схожій справі №676/5212/17 від 10 жовтня 2019 року Верховний Суд  дійшов аналогічного висновку.
Згідно із  записами трудової книжки серії НОМЕР_3 (а.с.14-15) ОСОБА_1 :
з 16 березня 2000 року по 30 квітня 2002 року працювала на посаді фельдшера Луцького приймальника-розподільника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (накази від 16 березня 2000 року №10, від 30 квітня 2002 року №9); 
з 13 серпня 2003 року вона прийнята на посаду сестри медичної палатної відділення анестезіології та реанімації Волинського обласного територіального медичного протитуберкульозного об`єднання (наказ від 01 серпня 2003 року №23);
з 01 червня 2007 року відділення анестезіології та реанімації перейменоване у відділення анестезіології та інтенсивної терапії згідно з наказом від 01 червня 2007 року №29 та 10 лютого 2015 року до трудової книжки внесено запис, згідно з яким посада називається “сестра медична палатна відділення анестезіології та інтенсивної терапії” (наказ від 10 лютого 2015 року №42-од);
27 травня 2019 року Обласне територіальне медичне протитуберкульозне об`єднання реорганізовано шляхом злиття у КП “Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр” Волинської обласної ради відповідно до рішення Волинської обласної ради від 20 грудня 2018 року №22/43 згідно з наказом від 27 травня 2019 року №72-од;
також 01 березня 2020 року позивач наказом від 20 лютого 2020 року №161-од переведена на посаду сестри медичної  (палатної) ліжок інтенсивної терапії хірургічного відділення, звідки вона звільнена за угодою сторін 31 травня 2020 року (наказ від 21 травня 2020 року №340-од).
З урахуванням приведених положень законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що  позивач на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах мала необхідний спеціальний стаж роботи, визначений  пунктом “е” статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону, яка застосовується без урахування змін внесених законами №213-VIII, №911-VIII).
Відповідно до      статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною      Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору      статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у      законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах      закону, можливість застосувати норми      закону      та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Згідно з частиною 1      статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України      кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
За унормуванням ч. 2      ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України      в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання дій/ бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та      зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2      ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами   ч. 4   ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України      у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені   законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З огляду на приписи   ст. 77 КАС України   стосовно обов`язку доказування правомірності своїх дій суб`єктом владних повноважень    відповідачем не доведено, що    приймаючи спірне рішення      він діяв правомірно.
Згідно ч. 1    ст. 317 КАС України    підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням    часткового задоволення  позову ст. 139 КАС України.
Керуючись статями      308,      311,      315, 317,      321,      322,      325,      328,      329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

                                                   ПОСТАНОВИВ:

         Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
      Рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 20 травня 2021 року у справі № 140/2520/21 скасувати.
        Ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 11 лютого 2021 року №032350011683 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22 В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826)  призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 )  пенсію за вислугу років з 04 лютого 2021 року відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (у редакції до внесення змін Законами України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення”, від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України”), зарахувавши до стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи на посаді фельдшера Луцького приймальника-розподільника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 16 березня 2000 року по 30 квітня 2002 року, а також в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” період роботи на посаді сестри медичної (палатної) ліжок інтенсивної терапії хірургічного відділення Комунального підприємства “Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр” Волинської обласної ради з 11 жовтня 2017 року по 31 травня 2020 року.
У задоволенні позову ОСОБА_1 про зарахування періоду відпусток по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку з 30 травня 2004 року по 29 січня 2007 року та з 09 березня 2008 року по 30 листопада 2010 року до стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років в подвійному розмірі – відмовити.
Стягнути за рахунок  бюджетних асигнувань  Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22 В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) судові витрати  по  сплаті судового збору  у розмірі 1816 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 26 липня 2021 року.