Постанова  
Іменем  України
30 червня 2021 року
м. Київ
справа № 520/5468/15
провадження № 61-834св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року, постановлену суддею Куриленко О. М., та постанову Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дрішлюка А. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
02 липня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. (далі - приватний виконавець Колечко Д. М.)  звернувся до суду із поданням, у якому просив вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника - ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: земельну ділянку площею 19,80 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород- Дністровський район, на території Миколаївської сільської ради, масив 66+67 , ділянки № НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , НОМЕР_3 , кадастровий номер: 5120885100:01:002:0075. 
Подання обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні приватного виконавця Колечка Д. М. перебуває зведене виконавче провадження                               № 62117882, до складу якого входять: виконавчі листи від 21 лютого 2018 року у справі № 520/5468/15-ц, видані Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3   на користь ПАТ «Марфін Банк» судового збору у сумі по 3 941 грн 32 коп. з кожного та виконавчий лист  про стягнення солідарно з ОСОБА_1   та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості за кредитним договором від 09 березня 2006 року у сумі 127 564,70 доларів США та                           241 626 грн 20 коп.
Приватний виконавець зазначав, що для погашення заборгованості за вищезазначеними виконавчими документами звернуто стягнення на земельну ділянку площею 19,80 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, на території Миколаївської сільської ради, масив 66+67, ділянки № НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , НОМЕР_3 кадастровий номер: 5120885100:01:002:0075, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА                № 290261 від 08 квітня 2005 року, виданого Білгород - Дністровським районним відділом земельних ресурсів на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2005 року у справі №2-1896/2005.
Разом з цим як вказував приватний виконавець, право власності на вищевказані земельні ділянки в установленому законом порядку                                       за боржником не зареєстровано,  що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що унеможливлює звернення стягнення на нерухоме майно боржника для погашення заборгованості перед стягувачем.
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, подання приватного виконавця Колечка Д. М. задоволено. 
Надано дозвіл приватному виконавцю Колечку Д. М. на звернення стягнення на нерухоме майно боржника - ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: земельну ділянку площею 19,80 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород- Дністровський район, на території Миколаївської сільської ради, масив 66+67 , ділянки № НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , НОМЕР_3 , кадастровий номер: 5120885100:01:002:0075.
Задовольняючи подання приватного виконавця Колечка Д. М., суди керувалися положеннями частини 10 статті 440 ЦПК України, частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та дійшли висновку про обґрунтованість заявлених ним вимог про звернення стягнення на земельну ділянку, оскільки право власності на це нерухоме майно не зареєстроване в установленому законом порядку за боржником                              ОСОБА_1 , який є власником вказаної земельної ділянки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                          ОСОБА_1 , у якій він просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року і ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити приватному виконавцю у задоволенні його подання. 
Заявник посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник зазначає, що суди не залучили до участі у справі усіх осіб, яких може стосуватися рішення у справі.
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Фактичні обставини у справі, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/5468/15-ц за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,                       ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року у цій справі позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором від 09 березня 2006 року у сумі                       127 564,70 доларів США  та 241 626 грн 20 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором від 09 березня 2006 року у сумі                      127 564,70 доларів США та 241 626 грн 20 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користь ПАТ «Марфін Банк» судовий збір у сумі по 3 941 грн 32 коп. з кожного.
У подальшому ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року, з урахуванням внесених до неї виправлень ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року, залучено до участі у справі правонаступника позивача ПАТ «Марфін Банк» -  ТОВ «Шор Хаус».
21 лютого 2018 року Київським районним судом м. Одеси були видані виконавчі листи № 520/5468/15-ц щодо примусового виконання вищезазначеного судового рішення.
Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. 18 травня 2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62117796.
Боржником - ОСОБА_1 рішення суду в добровільному порядку не виконано, у зв`язку з чим виконавцем проведено дії щодо розшуку майна, належного боржнику шляхом направлення запитів до реєструючих установ.
Так, в  ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем було направлено запит до Міськрайонного управління у Білгород-Дністровському районі та м. Білгород - Дністровський Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, на який 16 червня 2020 року отримана відповідь про те, що згідно наявних в міськрайонному управлінні книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди та других примірників державних актів, станом на 31 грудня 2012 року, на ім`я  ОСОБА_1 08 квітня 2005 року за №01.05,515.00076 зареєстрований державний акт серії ЯА №290261 на право власності на земельну ділянку площею 19,80 га, розташовану на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області масив 66+67 , ділянки                              № НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , НОМЕР_3 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 5120885100:01:002:0075.
Разом із тим згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником зазначеної земельної ділянки не зареєстровано.
Правовою підставою для заявлення приватним виконавцем Колечко Д. М.  подання про вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, визначено положення частин 10, 11 статті 440 ЦПК України та статей 18, 50 Закону України «Про виконавче провадження».
В оскаржуваних судових рішеннях, суди дійшли висновку про доведеність приватним виконавцем Колечко Д. М. обставин, які підтверджують правомірність звернення з такими вимогами, оскільки право власності на нерухоме майно не зареєстроване в установленому законом порядку за боржником ОСОБА_1 , який є власником вказаної земельної ділянки.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погоджується з висновками судів щодо наявності підстав для задоволення подання приватного виконавця Колечка Д. М. виходячи із наступного.
Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Пунктом 1 частини першої статті 10 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до абз. 2 частини четвертої статті 50 Закону № 1404-VІІІ у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом статті 3 Закону № 1952-ІV загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Згідно з частиною десятою статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Судами встановлено, що в добровільному порядку боржник не виконує рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року у справі № 520/5468/15-ц, кошти стягнуті за цим судовим рішенням стягувачу не повертає. У зв`язку з цим приватним виконавцем  було розпочато примусове виконання виконавчого документа, виданого на виконання цього судового рішення. Приватним виконавцем проведені усі можливі заходи за виконавчим провадженням, у тому числі надіслані запити до реєструючих установ, з відповіді на які стало відомо, що на ім`я  ОСОБА_1 08 квітня 2005 року за №01.05,515.00076 зареєстрований державний акт серії ЯА №290261 на право власності на земельну ділянку площею 19,80 га, розташовану на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що приватний виконавець обґрунтовано звернувся до суду із вказаним поданням, оскільки відсутність реєстрації права власності за боржником на земельну ділянку, яка йому належить на підставі державного акта, унеможливлює подальше примусове виконання судового рішення у спосіб та порядку, передбачений законом.
При цьому колегія суддів наголошує, що судове рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2016 року у справі № 520/5468/15-ц, яке набрало законної сили, має бути виконано з огляду на положення статей 129, 129 1 Конституції України.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на                               неврахування висновків, викладених у постановах  Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 1708/3246/12 (провадження                                               № 61-19175св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 622/889/17 (провадження № 61-642св20), від 05 лютого 2020 року у справі                                              № 757/46471/18 (провадження № 61-15534св19), оскільки предмет спору та висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У цих справах застосовано інше нормативно-правове регулювання, ніж застосовано у справі, яка переглядається з урахуванням встановлених у ній конкретних обставин.
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до власної переоцінки ним встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок  та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.  
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               О. С. Ткачук 
А. А. Калараш
Є. В. Петров